ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 260/4704/24
адміністративне провадження № К/990/9216/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
cудді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Мацедонської В.Е., Смоковича М.І.,
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 260/4704/24,
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Хімін Інною Сергіївною, на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.10.2024, постановлену суддею Микуляк П.П., та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2025, ухвалену у складі: судді-доповідача Матковської З.М., суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,
УСТАНОВИВ:
І. Обставини справи
15.07.2024 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (далі - ГУ НП у Закарпатській області, відповідач) з вимогами:
- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ГУ НП у Закарпатській області №1514 від 18.06.2024 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських ГУНП в Закарпатській області» у частині застосування дисциплінарного стягнення до інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУ НП у Закарпатській області лейтенанта поліції ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ГУ НП у Закарпатській області від 19.06.2024 №131 о/с «По особовому складу», яким ОСОБА_1 було звільнено зі служби відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»;
- поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУ НП у Закарпатській області;
- зобов`язати ГУ НП у Закарпатській області з дати видання наказу про скасування наказу від 18.06.2024 №1514 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та наказу від 19.06.2024 №131 о/с «По особовому складу» звільнити ОСОБА_1 на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням відповідно до поданого рапорту;
- стягнути з ГУ НП у Закарпатській області середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 20.06.2024 по дату ухвалення судового рішення, з розрахунку 954,00 грн середньоденного грошового утримання, із утриманням із цієї суми обов`язкових податків і зборів;
- допустити негайне виконання рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу поліції - інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУ НП у Закарпатській області з 20.06.2024 та в частині стягнення з ГУ НП у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 29 107,00 грн.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.10.2024, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2025, позовну заяву залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Залишаючи позов без розгляду, суди попередніх інстанцій зазначили, що предметом позову є накази ГУ НП у Закарпатській області про застосування дисциплінарного стягнення та звільнення зі служби в поліції та похідні вимоги про поновлення на службі та стягнення середнього заробітку.
Визначаючись щодо тривалості строку звернення до суду, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України, що затверджений Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII, у період дії воєнного стану поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Суди попередніх інстанцій з`ясували, що накази ГУ НП у Закарпатській області від 18.07.2024 (про застосування дисциплінарного стягнення) та від 19.06.2024 №131 о/с (про звільнення зі служби) ОСОБА_1 були вручені 27.06.2024, у зв`язку з чим дійшли висновку, що 15-ти денний строк звернення до адміністративного суду закінчувався 12.07.2024. Водночас з адміністративним позовом позивач звернувся 15.07.2024, тобто з пропуском строку.
Оцінюючи посилання позивача на наявність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до суду, які полягали в перебуванні на лікарняному у період з 16.06.2024 по 12.07.2024, суди попередніх інстанцій зазначили, що в матеріалах справи наявний ордер на надання правової допомоги від 10.07.2024, який виданий на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 28.06.2024.
З урахуванням викладеного, суди попередніх інстанцій вважали, що, з огляду на укладення позивачем договору про надання йому правничої допомоги адвокатом, перебування на лікарняному позивача не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. За висновком судів попередніх інстанцій, такі обставини свідчать про неналежну організацію процесу з підготовки позовної заяви, що є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною, є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними.
ІI. Провадження в суді касаційної інстанції
Уважаючи судові рішення судів попередніх інстанцій такими, що ухвалені з порушенням вимог процесуального закону, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.10.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2025, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування вимог касаційної скарги позивач зазначив, що, залишаючи позов без розгляду, суди попередніх інстанцій проігнорували істотні обставини для правильного вирішення питання щодо дотримання строку звернення до суду.
Так, позивач доводив, що 16.06.2024 він отримав травму - розтягнення та перенапруження п?ятково-малогомілкової зв?язки гомілковостопного суглоба, у зв`язку з чим йому накладено гіпс та відкрито лікарняний, що підтверджується листками тимчасової непрацездатності № 12682083-2023723726-1, № 12682083-20239399901-1, № 12682083-2024070727-1, № 12682083-2024106480-1, копії яких наявні в матеріалах справи. Указані листки непрацездатності були підставою для зміни дати звільнення з 19.06.2024 на 13.07.2024, про що відповідачем видано наказ від 09.08.2024 № 163 о/с.
Посилаючись на вказані обставини, позивач доводив, що у спірних правовідносинах строк звернення до суду необхідно обчислювати з дати ознайомлення його із наказом ГУ НП у Запорізькій області від 09.08.2024 № 163 о/с, проте дати вручення цього наказу суди попередніх інстанцій не з`ясовували.
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу зазначив, що судами попередніх інстанцій повно та всебічно встановлено обставини, що мають значення для розгляду справи, і правильно застосовано норми процесуального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим підстав для скасування чи зміни їхніх рішень відсутні.
Касаційна скарга надійшла до Суду 04.03.2025. 
За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Мацедонській В.Е., Смоковичу М.І.
Ухвалою Суду від 17.03.2025 відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
ІІІ. Джерела права
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Абзацом 1 частини другої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Особливості застосування дисциплінарних стягнень у період дії воєнного стану та їхнього оскарження визначено в розділі V Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут).
Відповідно до частини четвертої статті 31 Дисциплінарного статуту поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначено у статті 123 КАС України, відповідно до якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Частиною першою статті 240 КАС України передбачено, що суд ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
IV. Позиція Верховного Суду
Аналіз викладених положень КАС України дає підстави для висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності в публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Звернення до суду за межами строків, визначених у статті 122 КАС України, або в інших законах, є підставою для повернення (залишення без розгляду) позовної заяви, якщо суд не дійде висновку, що вказаний строк позивачем був пропущений з поважних причин.
У цій справі підставою для залишення позову без розгляду був висновок судів попередніх інстанцій про пропуск позивачем 15-ти денного строку звернення до суду та відсутність причин уважати, що несвоєчасне звернення до суду було пов`язане з поважними причинами, що не залежали від волі позивача.
Щодо тривалості строку звернення до суду з подібними позовами, Суд зазначає таке.
У постановах від 27.11.2024 у справі № 420/13235/24, від 17.04.2025 у справі №140/7715/24 Верховний Суд зазначив, що Законом України від 15.03.2022 № 2123-IX «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» (далі - Закон №2123-IX) внесено зміни до указаних нормативно-правових актів. Зокрема, Дисциплінарний статут доповнено розділом V «Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану», яким з 01.05.2022, зокрема, запроваджено інші строки звернення до суду.
Так, частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності. У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб (пункт 1). Надалі відповідними Указами Президента України воєнний стан в Україні неодноразово продовжено, такий правовий режим триває й на сьогодні.
Приймаючи Закон №2123-ІХ та доповнюючи Дисциплінарний статут розділом V «Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану», зокрема щодо встановлення такого короткого строку на оскарження дисциплінарного стягнення, законодавець мав на меті оптимізувати діяльність поліції, у тому числі, під час дії режиму воєнного стану, та врегулювати питання діяльності поліції, передусім, в умовах воєнного стану.
Отже, внесення відповідних змін до Дисциплінарного статуту спрямовані на забезпечення діяльності поліції та ефективного виконання нею завдань в умовах воєнного стану, а також задля швидкого та оперативного реагування на дії (бездіяльність) поліцейського, у разі кваліфікування їх як такі, що можуть виразитися у грубому порушенні службової дисципліни в умовах посиленого варіанту службової діяльності та (або) підриву авторитету Національної поліції України в цілому.
У випадку наявності колізії між загальним законом (КАС України) та спеціальним законом (Дисциплінарним статутом) застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут. 
Таким чином, визначаючи тривалість строку звернення до суду з вимогами про скасування наказів щодо застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби необхідно керуватися положеннями частини четвертої статті 31 Дисциплінарного статуту, у редакції Закону № 2123-IX, якими передбачено п`ятнадцятиденний строк оскарження наказів з дня ознайомлення з ними.
Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 420/13235/24, від 17.04.2025 у справі №140/7715/24/
Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що з оскаржуваними наказами позивач був ознайомлений 27.06.2024, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що строк звернення з цим позовом закінчився 12.07.2024.
Ураховуючи, що з позовом позивач до суду звернувся 15.07.2024, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.
Щодо висновків судів попередніх інстанцій про неповажність причин, з яких позивач пропустив строк звернення до суду, Суд зазначає таке.
КАС України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Іншого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
У цій справі як на підставу для поновлення строку звернення до суду позивач посилався на лікарняний у період з 16.06.2024 по 12.07.2024.
Визнаючи неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду, суди попередніх інстанцій виходили з того, що на наступний день після отримання оскаржуваних наказів позивач уклав договір про надання правничої допомоги, а тому тимчасова непрацездатність позивача, пов`язана з травмою ноги, не могла бути перешкодою для своєчасного звернення до суду.
Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.
Як установлено судами попередніх інстанцій, до матеріалів позовної заяви, які було надіслано позивачем 15.07.2024, було долучено ордер на надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом від 10.07.2024, який виданий на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 28.06.2024.
Таким чином, договір про надання правничої допомоги адвокатом у зв`язку з накладенням на нього дисциплінарного стягнення позивач уклав на наступний день після вручення йому оскаржуваних наказів.
Матеріалами справи також підтверджується, що листки непрацездатності позивачеві видавалися у зв`язку з травмою ноги (розтягнення та перенапруження п`ятково-малогомілкової зв`язки гомілковостопного суглоба) і госпіталізація до лікувального закладу не здійснювалася. 
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12.02.2020 у справі № 560/3070/19, від 27.08.2021 у справі № 520/17941/2020, амбулаторне лікування полягає в лікувально-профілактичних діях, які надаються особі в амбулаторії (без залишення в лікарні на стаціонар) та / або вдома. Перебування на амбулаторному лікуванні не є перешкодою для звернення до суду з позовом та не є об`єктивно непереборними обставинами, оскільки залежать виключно від волевиявлення самого позивача та належного використання ним своїх прав, визначених нормами закону.
Зазначений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.11.2019 у справі № 120/4137/18-а, відповідно до якої перебування особи на амбулаторному лікуванні, на відміну від стаціонарного, не позбавляє можливості такої особи реалізувати своє право на захист порушених прав, як самому, так і через представника.
Розв`язуючи правову проблему, пов`язану з розділенням позивача як учасника справи та його представника, який не є учасником справи, у значенні статті 42 КАС України, але належить до кола учасників судового процесу, як самостійних (незалежних) одне від одного суб`єктів, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 08.02.2024 у справі № 480/8341/22 зазначив, що адвокат як представник (відповідно до статті 57 КАС України) бере участь у судовому процесі від імені особи (сторони чи третьої особи), інтереси якої він представляє, відповідно наділений правами та обов`язками останньої (за умови, що в ордері немає застережень про обмеження повноважень адвоката). Адвокат як представник не є і не може бути учасником (стороною) матеріально-правового спору, як і не може мати в ньому особистого інтересу; участь адвоката як представника у судовому процесі полягає у реалізації процесуальних прав та обов`язків особи, яку він представляє, від імені цієї особи і для цієї особи. Це означає також, що процесуальні дії / рішення / позиція представника у судовому процесі створюють юридичні наслідки [саме] для особи, від імені якої він діє.
Суд не враховує особливості відносин адвоката та особи, інтереси якої він представляє (окрім тих, що стосуються обсягу повноважень адвоката), водночас участь сторони у судовому процесі через свого представника (адвоката) - що є правом сторони - дозволяє суду здійснювати офіційну процесуальну комунікацію з цим представником, а відтак, застосовувати до учасника справи, від імені якого цей представник діє, передбачені процесуальним законом наслідки, якщо виникнуть відповідні казуальні підстави.
Таким чином, у разі доручення ведення справи представнику (адвокату), саме по собі перебування особи на лікарняному, без поміщення її до лікувального закладу, за загальним правилом, не є тією непереборною і об`єктивно нездоланною обставиною, що є підставою для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, адже адвокат наділений усіма необхідними повноваженнями для ведення справи в суді від імені клієнта. 
У такому випадку суд має оцінити, чи перешкоджала хвороба клієнта вчиненню відповідних процесуальних дій представником.
Водночас касаційна скарга не містить доводів про те, що в цій справі тимчасова непрацездатність позивача (травма ноги) унеможливлювала подання позову його представником, зокрема, внаслідок неможливості отримання пояснень, доказів, підписання довіреності чи з інших причин.
У вже згаданій постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 08.02.2024 у справі №480/8341/22 зазначено, що вибір адвоката, який надаватиме професійну правничу допомогу, зокрема у формі представництва інтересів в суді, є правом особи (позивача), яке передбачає також настання відповідних юридичних наслідків (як процесуального характеру, так і матеріально-правового), передовсім для позивача. Для суду наявність представника позивача у судовому процесі має ті самі процесуальні наслідки, що й участь безпосередньо позивача. Позивач може брати участь одночасно з представником, проте участь представника дає суду достатні підстави комунікувати з ним у визначений процесуальним законом спосіб, що впливає на реалізацію прав та обов`язків особи, інтереси якої цей представник (адвокат) репрезентує.
За таких обставин суди попередніх інстанцій правильно вказали на те, що причини, з яких було пропущено строк звернення до суду в цій справі, є організаційними і посилання на них є недостатнім для поновлення строку на звернення до суду.
Аргументи позивача, про те, що листки тимчасової непрацездатності № 12682083-2023723726-1, № 12682083-20239399901-1, № 12682083-2024070727-1, № 12682083-2024106480-1 були підставою для зміни дати звільнення з 19.06.2024 на 13.07.2024, про що відповідачем видано наказ від 09.08.2024 № 163 о/с, і що саме з дати ознайомлення з цим наказом необхідно обчислювати строк звернення до суду є безпідставними.
Суд зазначає, що наказ ГУ НП у Закарпатській області від 09.08.2024 № 163 о/с про внесення змін до наказу від 19.06.2024 №131 о/с в частині дати звільнення є похідним від наказів від 18.06.2024 №1514, яким на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, та від 19.06.2024 №131 о/с, яким вказане стягнення було реалізоване шляхом звільнення зі служби в поліції.
Ухвалення наказу ГУ НП у Закарпатській області від 09.08.2024 № 163 о/с не змінює моменту, з якого позивач дізнався (повинен був дізнатися) про порушення своїх прав у зв`язку із застосуванням до нього дисциплінарного стягнення та звільнення зі служби в поліції.
Положеннями частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
VII. Судові витрати
Ураховуючи результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Хімін Інною Сергіївною - залишити без задоволення.
Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.10.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2025 залишити без змін.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська
Судді: В.Е. Мацедонська
М.І. Смокович