УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
9 березня 2026 року
м. Київ
справа № 293/2473/20
провадження № 51-886 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року стосовно останнього,
установив:
Вироком суду першої інстанції, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. 
Суд також вирішив питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та цивільного позову, частково задовольнивши вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди.
За встановлених судом першої інстанції обставин, 27 липня 2020 року близько 18:25, ОСОБА_5 , керуючи мотоциклом ИЖ «Юпітер 5», без реєстраційного номера, порушив вимоги пункту 2.1 а) Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), не мав при собі посвідчення водія та керував транспортним засобом, будучи позбавленим права керування постановою Богунського районного суду м. Житомира від 6 травня 2020 року, а також порушення пункту 31.4.5 а) ПДР, оскільки залишкова висота протектора задньої шини становила 0 мм, порушивши п. 21.1 ПДР перевозив на задньому сидінні двох пасажирів.
Рухаючись по вул. Стиртенській смт Черняхів зі швидкістю не менш ніж 71,5 км/год, що перевищує встановлене пунктом 12.4 ПДР обмеження у 50 км/год, засуджений, всупереч вимогам пункту 12.3 ПДР, не вжив заходів для зменшення швидкості при появі велосипедистки ОСОБА_6 , яка переїжджала проїзну частину на протилежний бік вул. Стиртенської. Унаслідок невжиття заходів безпеки він не впорався з керуванням та здійснив наїзд на потерпілу.
Отримані потерпілою тілесні ушкодження мали характер тяжких за критерієм небезпеки для життя та перебували у прямому причинному зв`язку з настанням її смерті. Порушення засудженим вимог пунктів 2.1 а), 31.4.5 а), 12.3, 12.4 ПДР перебували у прямому причинному зв`язку зі створенням аварійної обстановки, виникненням ДТП та її наслідками.
Суд кваліфікував необережні дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_6 .
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року, за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7 , вирок залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник посилається на суворість призначеного покарання та просить змінити судові рішення, застосувавши до засудженого ОСОБА_5 положення статті 75 КК України. На думку захисника, суди не врахували обставини, які пом`якшують покарання, зокрема те, що він є сиротою, зникнення безвісти його батька під час оборони держави, відшкодування шкоди потерпілій та необережний характер злочину.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
У касаційній скарзі не оскаржується доведеність винуватості ОСОБА_5 , кваліфікація його дій чи встановлені фактичні обставини. Захисник не погоджується лише з рішеннями судів щодо незастосування статті 75 КК України.
Згідно з ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання, зокрема у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до змісту вироку, суд першої інстанції, керуючись статтею 65 КК України, врахував тяжкість злочину, який згідно зі ст. 12 КК України класифікується як тяжкий, наслідки - смерть потерпілої, порушення ПДР після позбавлення права керування, дані про особу винного, який не судимий, не перебуває на спеціальних обліках, за місцем проживання характеризується посередньо, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, невідшкодування шкоди до ухвалення вироку, а також позицію потерпілої, яка просила призначити сувору міру покарання. Врахувавши ці обставини, суд призначив засудженому основне покарання у виді позбавлення волі наближеному до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України та додаткове.
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, відхиляючи їх, погодився з висновками суду першої інстанції. Доводи захисника про неврахування того, що засуджений сирота, зникнення батька засудженого та відшкодування шкоди були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано зазначив, що ці обставини не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання. Крім того, часткове відшкодування шкоди через тривалий час - п`ять років після вчинення злочину та загибелі потерпілої не може бути підставою для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Ухвала апеляційного суду, постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , доводи якої тотожні тим, що наведені у касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 , відповідає вимогам статті 419 КПК України, колегія суддів касаційного суду погоджуються із наведеними в ній мотивами.
Покарання, призначене засудженому без застосування положень статті 75 КК України, є законним та обґрунтованим, а тому підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року стосовно останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3