ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 676/507/24
провадження № 51-4951км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 , 
засудженого ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на вирок 
Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 червня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023242000001701, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кам'янця-Подільського Хмельницької області, який зареєстрований та проживає у тому АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 КК України такого, що не має судимості,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 153, ч. 6 ст. 152 КК України.
Вступ
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він орієнтовно в середині липня 2023 року приблизно о 15:00 (більш точної дати в ході досудового розслідування не встановлено), перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , де проживає спільною сім`єю зі своєю малолітньою дочкою ОСОБА_8 , та будучи особою, яка повинна займатися її вихованням, достовірно знаючи, що вона є особою, яка не досягла чотирнадцяти років, користуючись її безпорадним станом, оскільки остання внаслідок малолітнього віку не повною мірою могла розуміти значення дій, які скоюють стосовно неї, порушуючи її нормальний психічний та соціальний розвиток, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на насильницькі дії сексуального характеру, не пов`язані із проникненням в тіло, з метою задоволення власної статевої пристрасті, порушуючи статеву недоторканість потерпілої, зайшов у кімнату вказаної квартири, в якій знаходилась остання, після чого, використовуючи свою значну фізичну перевагу та вчиняючи психологічний тиск, у зв`язку з чим остання не могла чинити йому активний опір, діючи всупереч її волі, умисно, протиправно, вчинив щодо останньої насильницькі дії сексуального характеру (сексуальне насильство), а саме торкання до її грудей та статевих органів (геніталій) поверх її одягу.
Крім того, ОСОБА_7 , будучи особою, яка вчинила злочин, передбачений ч. 4 ст. 153 КК України, 17 жовтня 2023 року приблизно о 20:00, перебуваючи разом зі своєю малолітньою дочкою за вказаним вище місцем їх спільного проживання, реалізовуючи свій злочин умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в її тіло, з метою задоволення власної статевої пристрасті, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки у суспільстві, нехтуючи правом особи на статеву свободу та статеву недоторканість, зайшов у ванну кімнату, у якій була малолітня потерпіла, після чого, ігноруючи її волю, із застосуванням сили, що виразилося в заподіянні умисного удару своєю рукою по її обличчю, вчинив торкання руками її грудей поверх її одягу, в ході якого вона втекла на кухню, де прилягла на ліжко.
Далі ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло своєї малолітньої дочки, з метою задоволення власної статевої пристрасті, підійшов до неї та, користуючись її безпорадним станом в силу її малолітнього віку, відсутності специфічного життєвого досвіду (зокрема, в інтимних питаннях), рівня інтелектуального розвитку та індивідуальних особливостей, використовуючи свою значну фізичну перевагу та вчиняючи психологічний тиск, у зв`язку з чим остання не могла чинити йому активний опір, достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої ОСОБА_8 , можливість настання тяжких наслідків у вигляді психологічних травм, ігноруючи її волю, умисно, продовжуючи торкання своїми руками її грудей та статевих органів, оголивши свої та потерпілої геніталії, шляхом притискання вагою власного тіла ліг на неї на ліжку де, перебуваючи у положенні лежачи, вчинив із малолітньою потерпілою, дії сексуального характеру, які полягали у вагінальному проникненні в її тіло з використанням геніталій, таким чином її зґвалтував.
Суд першої інстанції кваліфікував діяння та засудив ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 153, ч. 6 ст. 152 КК України.
Апеляційний суд після розгляду скарг засудженого та його захисника вирок місцевого суду залишив без змін.
Історія справи
За вироком Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 червня 2025 року засуджено ОСОБА_7 до покарання: 
- за ч. 4 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років;
- ч. 6 ст. 152 КК України у виді довічного позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено 
 ОСОБА_7  остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат, а також долю речових доказів у цьому кримінальному провадженні.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 22 жовтня 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Не погоджуючись з рішенням судів попередніх інстанцій з підстав допущення цими судами істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність під час судового провадження щодо ОСОБА_7 , засуджений та його захисник подали касаційні скарги. 
Вимоги касаційних скарг й узагальнені доводи осіб, які їх подали
У поданих скаргах сторона захисту просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 153 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України та надалі перекваліфікувати його дії з ч. 6 на ч. 4 ст. 152 КК України з призначенням мінімального покарання, передбаченого санкцією відповідної норми закону, у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Суть доводів касаційних скарг, які є аналогічними за змістом, зводиться до того, що, на думку засудженого та його захисника, досліджені докази не доводять поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 , зокрема у вчиненні епізоду в липні 2023 року. 
Водночас касатори не оскаржують вчинення ОСОБА_7 зґвалтування своєї дочки, яка не досягла чотирнадцяти років, тобто його винуватість за епізодом від 
17 жовтня 2023 року, при цьому зауважують, що обвинувачення за епізодом в липні 2023 року ґрунтується на показаннях малолітньої потерпілої, психічний стан якої згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 15 листопада 2023 року № 789 не дозволяє розуміти характер і значення вчинених відносно неї дій, показаннях допитаних свідків, які є показаннями із чужих слів.
Крім того, зазначають про недопустимість як доказу показань потерпілої, наданих нею 20 листопада 2023 року, зокрема щодо обвинувачення за епізодом в липні 
2023 року, оскільки, на думку сторони захисту, цей допит проводився щодо обставин за епізодом від 17 жовтня 2023 року, а тому сторона захисту частково реалізувала своє право перехресного допиту лише в цій частині. До того ж під час цього допиту потерпіла не повідомила про будь-які насильницькі дії сексуального характеру, вчинені щодо неї в липні 2023 року, тож допит потерпілої щодо подій, які стались в липні 2023 року, здійснений не був, що призвело до порушення права засудженого на захист. 
До того ж вказують, що орган досудового розслідування та суд не встановили точної дати та часу вчинення засудженим епізоду в липні 2023 року, що перешкодило йому реалізувати своє право на захист, а саме підтвердити алібі та отримати докази в результаті заявлених стороною захисту клопотань про надання тимчасового доступу до відомостей оператора мобільного зв`язку для отримання даних про місце перебування абонентських номерів, якими користувалися засуджений і потерпіла, та про проходження дослідження на поліграфі, які суд відхилив. 
Позиції інших учасників судового провадження
Учасники судового розгляду заперечень на касаційні скарги не подавали.
У судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали касаційні скарги, а прокурор висловив позицію проти їх задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги засудженого та його захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, і застосовані норми права
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій; неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перегляду в касаційному суді. Разом з тим суд касаційної інстанції здійснює перевірку того, чи додержалися суди попередніх інстанцій процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.
Згідно зі ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
За правилами ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вирішуючи питання про достатність доказів, установлених під час змагального судового розгляду, для визнання особи винуватою, суди мають керуватися положеннями частин 2, 4 ст. 17 КПК України, згідно з якими ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому сторона обвинувачення має довести винуватість особи поза розумним сумнівом, а всі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь. Така позиція узгоджується з приписами ч. 3 ст. 62 Конституції України.
Щодо доведеності винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення в липні 2023 року.
З матеріалів кримінального провадження видно, що ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням у тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство), вчинених щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, яка не досягла 14 років, незалежно від її добровільної згоди, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, та у вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням у тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої (зґвалтування), щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, яка не досягла 14 років, незалежно від її добровільної згоди, скоєних особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ч. 4 ст. 153 КК України, - ч. 6 ст. 152 КК України.
Варто зазначити, що вчинення ОСОБА_7 зґвалтування своєї дочки, яка не досягла чотирнадцяти років, тобто його винуватість за епізодом від 
17 жовтня 2023 року у касаційних скаргах засудженого та його захисника 
не оскаржується. 
Колегія суддів зазначає, що юридична оцінка інкримінованого діяння є обов`язком суду, який у цій частині не тільки перевіряє правильність кваліфікації дій стороною обвинувачення, а й констатує, з огляду на таку оцінку, наявність підстав для визнання особи винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. 
Об`єктивна сторона інкримінованого засудженому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, полягає у вчиненні будь-яких насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням у тіло іншої особи, (сексуальне насильство), скоєних щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди.
За конструкцією об`єктивної сторони склад цього злочину формальний, а тому злочин вважається закінченим з моменту початку здійснення будь-яких насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи. 
Інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, відповідальність за яке встановлена ч. 6 ст. 152 КК України, полягають у вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, скоєне особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ч. 4 ст. 153 КК України, вчинених щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, яка не досягла 14 років, незалежно від її добровільної згоди.
Зґвалтування вважається закінченим злочином з моменту вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій або будь-якого іншого предмета, без добровільної згоди потерпілої особи. Зокрема, з моменту проникнення статевого органа чоловіка, іншого органа людини (наприклад, руки чи пальця) або певного предмета в один із природних отворів потерпілої особи. 
Зґвалтування, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-який зі злочинів, передбачених частинами 4 або 5 ст. 153, ст. 155 КК України або ч. 2 ст. 156 цього Кодексу, є спеціальним видом повторності та окремою кваліфікуючою ознакою цих злочинів.
Повертаючись до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, даючи кримінально-правову оцінку діянням засудженого, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_7 вчинив два самостійні злочини, які обґрунтовано отримали правову оцінку за ч. 4 ст. 153; ч. 6 ст. 152 КК України, до того ж останній злочин кваліфікується з урахуванням спеціальної повторності.
Суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення в липні 2023 року та кваліфікував його дії за ч. 4 ст. 153 КК України, незважаючи на те, що засуджений не визнав своєї винуватості за вказаним вище епізодом та стверджував, що не вчиняв будь-яких насильницьких дій сексуального характеру щодо малолітньої потерпілої.
Суд обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання свідків:
- ОСОБА_9 , матері малолітньої потерпілої ОСОБА_8 , яка в суді першої інстанції пояснила, що пізно дізналася, що чоловік вчиняє сексуальне насильство над донькою, так як нічого не підозрювала. Коли вона була в Польщі, дітей залишала в селі у матері. Їй відомо, що чоловік забирав дітей на декілька днів у місто. 
17 жовтня вона подзвонила до дочки, голос у неї був такий, ніби вона плакала. На її запитання дочка сказала, що не може говорити, тому вона ставила їй запитання, а та відповідала «так» або «ні». Так з`ясувала, що батько чіплявся до дитини, торкався. Вони домовилися, що все з`ясують, коли вона приїде. Коли приїхала, то разом з дочкою пішли до гінеколога. Огляд проводився за її відсутності, бо дочка соромилася. Зі слів лікаря дізналася про всі ці жахіття. Дитина пояснювала, що спочатку не розуміла, що то неправильно, думала, що так має бути, а коли подорослішала, то соромилася зізнатися і боялася, що їй не повірять. Вона боялася піти від нього, бо він погрожував, що вчинить щось страшне і йому на це байдуже. Дочка побоювалася батька, тому коли вона була в Польщі, дитина не хотіла їхати до міста і ходити до школи, тобто жити з батьком. Зі слів дочки, такі дії батька почалися до досягнення нею восьми років. До Польщі вона їздила у липні 2023 року, діти тоді були в селі, у бабусі. Протягом літа батько забирав дітей до себе на тиждень, декілька днів. За пів року до поїздки дочка сказала їй, що батько чіплявся і торкався її грудей. З чоловіком з цього приводу вона тоді не поговорила, бо він був нервовий, вона боялася агресії з боку чоловіка до себе і дітей. Дочка боялася його завжди, просила розлучитися. Зараз у дитини тяжкий психологічний стан, на фоні якого розвинувся псоріаз. Вважає, що дочка не могла наговорювати на батька, знаючи, що вони мають виїхати до Польщі, тому не було жодної причини обманювати. Вважає, що чоловік міг таке вчинити;
- неповнолітньої ОСОБА_10 , яка у присутності матері повідомила, що весною 2023 року ОСОБА_11 розказала їй, що батько домагався її в сексуальному плані, поки мати була на роботі, а брат - в іншій кімнаті. Також вона розповіла, що батько домагався її з садочка і до 5 класу, ліз до грудей, були статеві акти, але вона не розказувала мамі, бо боялася і не знала, як та відреагує. Вважає, що про це не можна мовчати, тому рекомендувала ОСОБА_12 розказати все мамі, і вона це зробила. Коли ОСОБА_12 розказувала все це, була дуже засмучена. Вона їй вірить;
- ОСОБА_13 , яка підтвердила, що здійснює діяльність як волонтер-психолог громадської організації. Приблизно пів року - рік тому з поліції її попросили поговорити з дівчинкою щодо зґвалтування батьком, бо з психологом 
ОСОБА_14 дитина не хотіла говорити, закрилася. Це була 12-річна ОСОБА_12 , яка зізналася, що батько з дев`яти років приставав до неї як до жінки, торкався інтимних місць, а останні два роки ґвалтував; вона боялася розказати матері, бо по телебаченню бачила, що підліткам не вірять; уночі перед приїздом матері батько знову її зґвалтував, вона не витримала і все розказала матері, яка відвела її до гінеколога. Дівчинка була закрита, боялася батька, не довіряє дорослим. Також дівчинка розказала, що батько ґвалтував її у відсутності матері, чинив на неї тиск. Спілкування з дівчинкою було вільне;
- лікаря ОСОБА_15 , яка пояснила, що працює дитячим гінекологом. 
30 жовтня 2023 року їй зателефонував лікар акушер-гінеколог ОСОБА_16 , який хотів направити матір з дівчинкою та повідомив, що дівчинка має стосунки з батьком. Після цього прийшли мати з дівчинкою. Дівчинка мовчала, дивилася в підлогу, не відповідала на запитання. Вона запитала мати з медичних питань, після чого та вийшла з кабінету. Дитина розказала, що статеве життя має, але лише з батьком, інших партнерів не мала, розуміє, що таке секс, що дії батька почалися давно, ще коли вона ходила до садочка; такі дії батько вчиняв неодноразово; вона боялася розказати, бо батько або погрожував, або давав гроші; про таку ситуацію знала її подружка; останній раз таке відбулося близько двох тижнів тому, перед приїздом матері; з матір`ю відносини нормальні, але боялася їй розказати. З дозволу матері вона провела огляд дитини. Крім того, під час останнього контакту батько вдарив дівчинку, від чого під оком був синець. Дитина була схвильована, знервована, закрита. За станом дівчинки, у неї було багато статевих актів вагінальних, з проникненням. Вважає, що дитина говорила правду;
Необхідно зазначити, що допит свідків було проведено у відповідності до вимог КПК України, зокрема їх було попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання.
У свою чергу суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції не знайшов підстав сумніватися в правдивості показань свідків.
Щодо доводів сторони захисту про те, що обвинувачення за епізодом в липні 
2023 року, крім іншого, ґрунтується на показаннях допитаних свідків, які є показаннями з чужих слів, колегія суддів зауважує таке.
Згідно із ст. 95 КПК України показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 97 КПК України показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. 
Законодавцем також передбачено, за яких умов суд може визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів (ч. 2 ст. 97 КПК України). 
Під час прийняття цього рішення суд зобов`язаний враховувати, зокрема, значення пояснень та показань у випадку їх правдивості для з`ясування певної обставини і їх важливість для розуміння інших відомостей; інші докази, які подавалися або можуть бути подані; а також можливість допиту особи, яка надала первинні пояснення, або причини неможливості такого допиту.
Показання із чужих слів не можуть бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень ч. 2 ст. 97 КПК України.
Тобто законність та обґрунтованість судового рішення має визначатися в такому разі підтвердженням показань із чужих слів сукупністю інших належних, допустимих і достовірних доказів.
Що стосується матеріалів цього кримінального провадження, то з них 
убачається, що допитані місцевим судом свідки дійсно не були очевидцями протиправних дій ОСОБА_7 щодо його дочки - малолітньої потерпілої, однак повідомили про факт розмови з малолітньою потерпілою та те, що вона сама розповіла про сексуальне насильство з боку батька, який з раннього віку приставав до неї як до жінки, торкався інтимних місць, а останні два роки ґвалтував. 
Зі свого боку колегія суддів зазначає, що показаннями з чужих слів в контексті 
ст. 97 КПК України слід вважати лише частину показань допитаних свідків, де вони повідомляли про сексуальне насильство з боку батька зі слів малолітньої потерпілої.
Проте, ця частина показань свідків цілком узгоджується з показаннями малолітньої потерпілої, яка була допитана судом в порядку ст. 225 КПК України. Будь-які суперечності у показаннях відсутні, показання допитаних свідків практично відтворюють показання потерпілої.
До того ж ці показання узгоджуються з іншими доказами, покладеними в основу вироку, і не є єдиним або вирішальним доказом у справі.
Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що показання допитаних свідків відповідають визначеним ст. 95 КПК України критеріям та іншим правилам допустимості доказів, а тому за змістом положень 
ч. 2 ст. 97 КПК України, вони обґрунтовано визнані належними і допустимими доказами у цьому конкретному випадку, з чим погоджується й колегія суддів.
Варто зазначити, що показання малолітньої потерпілої та допитаних свідків узгоджуються між собою, є логічними та послідовними, підстав не довіряти цим показанням та будь-яких мотивів вважати, що свідки можуть обмовляти засудженого, не встановлено.
Тому доводи касаційних скарг в цій частині є надуманими.
Стосовно тверджень сторони захисту про те, що інкриміновані дії за епізодом в липні 2023 року базуються на показаннях малолітнього потерпілої, психічний стан якої згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 15 листопада 
2023 року № 789 не дозволяє розуміти характер і значення вчинених відносно неї дій, колегія суддів зазначає такі мотиви.
У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів установила, що суд ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування всіх обставин кримінального правопорушення, зокрема за епізодом в липні 
2023 року, і на підтвердження його винуватості обґрунтовано послався на показання малолітньої потерпілої. 
За приписами ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.
Так, під час допиту в порядку ст. 225 КПК України, відеозапис якого було переглянуто судом 16 грудня 2024 року в судовому засіданні, малолітня потерпіла повідомила, що приблизно з шести років батько торкався її статевих органів та робив їх масаж, зокрема в середині липня 2023 року батько торкався її грудей та статевих органів, при цьому статевого акту між ними не було. Також, крім іншого, зазначила, що 17 жовтня 2023 року батько її торкався і це закінчилось статевим актом, якому вона заперечувала, а батько її вдарив. Зазначила, що у 2021 та 
у 2022 роках теж були статеві акти між нею і батьком, точну кількість не пам`ятає, але їх було немало. До того ж на запитання адвоката про її розуміння статевого акта, малолітня потерпіла охарактеризувала цей процес тим, що статевий орган чоловіка вводиться у жіночий статевий орган.
Варто зауважити, що за результатом цього допиту психолог, який брав у ньому участь, констатував, що потерпілій були зрозумілі поставлені їй запитання і вона давала на них відповіді, які відповідали суті запитань. 
Зі свого боку колегія суддів нагадує, що до дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням у тіло іншої особи, можуть бути віднесені, зокрема, тертя по зовнішніх геніталіях жінки руками та мацання (торкання) геніталій руками.
Отже, будь-які торкання до інтимних частин тіла малолітньої потерпілої особи, незалежно від наявності добровільної згоди на такі дії з її боку, необхідно кваліфікувати як сексуальне насильство за відповідною частиною ст. 153 КК України.
У цій справі суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_7 за епізодом в липні 2023 року вчинив насильницькі дії сексуального характеру щодо свої дочки малолітньої потерпілої ОСОБА_8 . 
З урахуванням наведеного вище суди дійшли правильного висновку про вчинення засудженим насильницьких дій сексуального характеру стосовно малолітньої потерпілої і вірно кваліфікували їх за ч. 4 ст. 153 КК України.
Щодо тверджень сторони захисту про те, що психічний стан потерпілої згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 15 листопада 2023 року № 789 
не дозволяє розуміти характер і значення вчинених відносно неї дій, то колегія суддів не погоджується з таким трактуванням, оскільки у вказаному висновку, крім іншого, зазначено, зокрема, те, що малолітня потерпіла ОСОБА_8 будь-яким психічним захворюванням, недоумством не страждає, не страждала таким і на момент вчинення злочину; психічний стан малолітньої ОСОБА_8 відповідно до її віку не дозволяв та не дозволяє розуміти характер і значення вчинених відносно неї дій; з урахуванням її емоційного стану, індивідуально-психологічних особливостей та рівня розумового розвитку здатна правильно сприймати лише зовнішні обставини, що мають значення у кримінальному провадженні, і давати про них відповідні показання; не схильна до фантазування та навіювання, перекручування фактів об`єктивної дійсності і може вірно сприймати лише зовнішні факти об`єктивної дійсності (т. 1, а. п. 217-220).
Важливим фактом є те, що під час допиту, який був ініційований стороною захисту, судово-психіатричний експерт ОСОБА_17 , яка входила до складу комісії експертів, які проводили це дослідження, пояснила, що вік ОСОБА_8 , яка не досягла 14-ти років, не дозволяв їй розуміти вчинені відносно неї дії, її психічний стан не дозволяв розуміти значення цих дій.
Тож ця експертиза, крім іншого, містить висновок про те, що саме відповідно до віку психічний стан малолітньої потерпілої не дозволяв та не дозволяє розуміти характер і значення вчинених відносно неї дій.
Тому доводи про протилежне є голослівними, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та спростовуються ними. 
Також колегія суддів відхиляє як безпідставні твердження сторони захисту про недопустимість як доказу показань потерпілої, наданих нею 20 листопада 2023 року, зокрема щодо обвинувачення за епізодом в липні 2023 року, оскільки, на думку сторони захисту, цей допит проводився щодо обставин за епізодом від 17 жовтня 2023 року, а тому сторона захисту частково реалізувала своє право перехресного допиту лише в цій частині, до того ж під час цього допиту потерпіла не повідомила про будь-які насильницькі дії сексуального характеру, вчинені щодо неї в липні 
2023 року, тож допит потерпілої щодо подій, які сталися в липні 2023 року здійснений не був, що призвело до порушення права засудженого на захист. 
Так, колегія суддів звертає увагу на особливості провадження щодо малолітніх свідків і потерпілих. Низка міжнародних договорів, ратифікованих Україною, і документи міжнародних органів, до яких належить Україна, надають особливе значення забезпеченню інтересів дитини під час кримінального процесу. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до Керівних принципів ООН щодо судочинства у питаннях дітей-жертв і дітей-свідків злочинів кожна дитина має право на першочергову увагу якнайкращому забезпеченню своїх інтересів, включаючи право на захист і можливість гармонійного розвитку.
Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, вимагають від Держав-учасниць гарантувати ефективне здійснення прав дітей, щоб їх найкращим інтересам приділялась першочергова увага в усьому, що стосується або зачіпає їх інтереси.
Пункт (е) частини 1 статті 35 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства передбачає, серед іншого, що кожна Сторона вживає необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення якомога меншої кількості опитувань і настільки, наскільки це є вкрай необхідним для цілей кримінального провадження.
Відповідно до пункту 49 Віденських керівних принципів держави повинні перевірити, оцінити і поліпшити, якщо це необхідно, стан доказового і процесуального права, що регулює становище дітей-свідків злочинів, аби у повному обсязі забезпечити захист їхніх прав, і що слід намагатися, наскільки можливо, не допускати прямих контактів між дитиною-жертвою і правопорушником під час процесу розслідування і кримінального переслідування, а також в ході судових слухань. Пункт 50 того ж документа визначає, що Держави мають розглянути питання про внесення змін, якщо в цьому є потреба, до своїх кримінально-процесуальних кодексів, щоб дозволити, зокрема, зняття показань дитини-свідка на відеоплівку і представлення їх до суду як офіційно визнаного доказу. Зокрема, службовцям поліції і прокуратури, суддям слід понад усе враховувати інтереси дитини, наприклад під час поліцейських операцій і опитування дітей-свідків.
Також колегія суддів зауважує, що, приймаючи рішення щодо необхідності допиту потерпілої, суд має враховувати, що провадження стосовно сексуальних злочинів часто стають важким випробуванням для потерпілих, особливо малолітніх. 
Повертаючись до матеріалів цього кримінального провадження, колегія суддів зазначає, що суди обох інстанцій правильно акцентували на особливостях провадження, де потерпілою особою є дитина, і врахували керівні принципи щодо правосуддя, дружнього до дітей. 
З матеріалів кримінального провадження убачається, що відеозапис допиту малолітньої потерпілої в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, був предметом безпосереднього дослідження місцевого суду, який оцінив викривальні показання малолітньої потерпілої. 
У ході допиту малолітня потерпіла розказала, що з шести років тато торкався її статевих органів (робив масаж). Також вказала на те, що в липні 2023 року з татом не було статевого акту, а він лише торкався її грудей та статевих органів, при цьому зазначила, що статевий акт у 2023 році відбувся 17 жовтня. 
Важливим аспектом є те, що сторона захисту була присутня в ході допиту малолітньої потерпілої і мала можливість ставити їй запитання, щоб надалі будувати лінію захисту. 
Так, захисник засудженого ОСОБА_6 поставив запитання малолітній потерпілій, яке полягало в уточненні часу її перебування в липні місяці в 
м. Кам'янці-Подільському, а не у бабусі та коли саме в липні місяці відбувалися події про які вона говорить. У цій частині допиту ні у захисника, а ні у засудженого, який так само брав участь у цьому допиті, питань не було. Надалі на запитання захисника до малолітньої потерпілої про її розуміння статевого акту у неї з`ясували, що вона розуміє, який процес є статевим актом і що саме це за процес. Суттєвим фактом є те, що на запитання судді про реалізацію сторони захисту можливості допиту малолітньої потерпілої захист повідомив, що на цій стадії реалізував таке право і запитань не має. 
Тож сторона захисту в разі наявності сумнівів щодо показань малолітньої потерпілої мала можливість їх усунути під час її допиту в порядку ст. 225 КПК України, а доводи касаторів про протилежне є голослівними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.
З огляду на викладене місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано врахував показання потерпілої, дані в порядку, передбаченому 
ст. 225 КПК України, на підтвердження винуватості засудженого, зокрема за епізодом в липні 2023 року.
Також колегія суддів акцентує на тому, що указані вище показання потерпілої та свідків узгоджуються, зокрема, з такими дослідженими судом доказами, як: 
- висновком від 15 листопада 2023 року № 798 проведеної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_8 , згідно з яким остання будь-яким психічним захворюванням, недоумством не страждає, не страждала таким і на момент вчинення злочину; психічний стан малолітньої ОСОБА_8 відповідно до її віку не дозволяв та не дозволяє розуміти характер і значення вчинених відносно неї дій; малолітня ОСОБА_8 має такі індивідуально-психологічні особливості: середній рівень комунікабельності, деяку інтровертованість, емоційну лабільність, вразливість, образливість, риси нерішучості, середню наполегливість під час виконання завдань, ще недостатньо сформовану мотиваційну сферу, нестійкий рівень самооцінки, нестійке коло інтересів, товариськість, потребу у спілкуванні з однолітками; з урахуванням її емоційного стану, індивідуально-психологічних особливостей та рівня розумового розвитку здатна правильно сприймати лише зовнішні обставини, що мають значення у кримінальному провадженні, і давати про них відповідні показання; не схильна до фантазування та навіювання, перекручування фактів об`єктивної дійсності і може вірно сприймати лише зовнішні факти об`єктивної дійсності.
Варто підкреслити, що за клопотанням сторони захисту для роз`яснення висновку судово-психіатричної експертизи від 15 листопада 2023 року № 798 в судовому засіданні допитано судових експертів ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 .
У свою чергу судово-психіатричний експерт ОСОБА_17 повідомила, що дослідження проводили усі експерти, які входили до комісії, кожен експерт оглядав ОСОБА_8 окремо, потім загально, зіставляли дані і склали загальний висновок. До складу комісії входили три експерти-психіатри та один психолог. Висновок один, загальний. Але є запитання, поставлені на вирішення психіатрам, а є питання, вирішення яких поставлено психологу. Таким чином, у висновку було надано відповіді на поставлені запитання, під якими підписалися відповідно психіатри та психолог окремо. Експерти-психіатри не брали участі у дослідженні питань, поставлених психологу. Якщо експерти дійшли спільного висновку, доповідач складає висновок, якщо ні - кожен експерт зазначає своє дослідження. У цій експертизі вона була доповідачем. Особисто вона збирала анамнез, опитувала. Щодо п. 3 висновку пояснила, що вік ОСОБА_8 , яка не досягла 14-ти років, не дозволяв їй розуміти вчинені відносно неї дії, її психічний стан не дозволяв розуміти значення цих дій.
Зі свого боку головний судово-психіатричний експерт ОСОБА_20 пояснив, що особисто він досліджував матеріали кримінального провадження, спілкувався з підекспертною ОСОБА_8 , експертне психологічне дослідження не проводив, оскільки таке дослідження проводить психолог. Підписи усіх експертів є на початку висновку, а далі за текстом підписи психіатрів та психолога кожного під своїм дослідження. Визначення запитань, які ставляться психіатрам та психологу, є у переліку, розміщеному на офіційному сайті установи.
Також старший судовий експерт-психолог ОСОБА_19 пояснила, що проводила дослідження психологічного спектра. Спілкувалася з підекспертною особисто та за участю бабусі, яка була присутня під час проведення експертизи. Спочатку дослідження провела вона, а потім інші експерти в іншій кімнаті. Спілкувалися в тому числі щодо обставин кримінального провадження. Дитина розповіла, що дії відносно неї тривали приблизно з дитячого садочка. Зміст повідомлених потерпілою обставин вона зазначила у висновку в тій частині, в якій проводила дослідження, інші є у загальній частині, були встановлені усіма експертами;
- висновком від 15 січня 2023 року № 3233/23-26/49/24-26 за результатом проведення судової психологічної експертизи за відеозаписом допиту 
ОСОБА_8 30 жовтня 2023 року, з якого убачається, що комунікативна діяльність ОСОБА_8 в ході її допиту, проведеного 30 жовтня 2023 року із застосуванням відеозапису, характеризується наявністю стійких проявів індивідуально-психологічних особливостей: контактна, неагресивна, поводиться адекватно ситуації слідчої дії, схильна до співпраці, пояснення надає без примусу, говорить переконливо, без сумніву, не плутається в показаннях, логічно вибудовуючи і відтворюючи картину того, про що ставилось запитання. Загальний порівняльний аналіз мови та поведінки неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 в ході її допиту свідчить про наявність у неї відчуття тривоги, сорому, страху, безпорадності в моменти, коли слідчий просить розкрити подробиці та відтворити дрібниці протиправних дій по відношенню до неї. Відхилення від базового типу поведінки неповнолітньої ОСОБА_8 , а також зміна її мовленнєвого стилю викладання інформації, в тому числі більшої кількості пауз пояснюється тим, що вона поверталася до травматичних подій, які доводиться переживати з новою силою, що оцінювалися тільки в контексті «цілісної моделі поведінки» та здійснювалися саме на моментах, коли «нейтральна зона» розмови перейшла в основну тему опитування. Під час з`ясування значущих питань за ОСОБА_8 спостерігалась зміна в її поведінці, вона відчувала почуття тривоги, розгубленості, пригніченості і знаходилась в стані психологічної напруги. У поведінкових та емоційних проявах ОСОБА_8 у ході допиту 30 жовтня 2023 року виявлено ознаки, які вказують на наявність пережитих нею образ та болю, завданих її батьком, що виразилося у зберіганні напруги, страху, почуття приниження, патологічним фіксуванням на спогадах про психотравмуючу ситуацію та почутті незахищеності. Ознак, які вказували б на наявність явного або прихованого психологічного тиску, відкритих або прихованих погроз до ОСОБА_8 з боку учасників слідчої дії та сторонніх осіб, не виявлено. Виявлено ознаки, які сигналізують про достовірність наданої нею інформації, пояснення про здійснення відносно неї дій сексуального характеру зі сторони її батька відповідають критеріям психологічної достовірності. При цьому вона демонструє переживання, які характерні поведінці дитини, що пережила дії насильницького та сексуального характеру.
Аналізуючи вказані докази в їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, правильно дійшов висновку, що дії засудженого, крім іншого, слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 153 КК України як вчинення насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням у тіло іншої особи, вчинених щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, яка не досягла 14 років, незалежно від її добровільної згоди.
Отже, доводи касаційних скарг засудженого та його захисника про протилежне є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження, а тому колегія суддів відхиляє доводи про те, що досліджені докази 
не доводять поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 , зокрема у вчиненні епізоду в липні 2023 року. 
Стосовно тверджень сторони захисту про те, що орган досудового розслідування та суд не встановили точної дати та часу вчинення епізоду в липні 2023 року, що перешкодило засудженому реалізувати своє право на захист, а саме підтвердити алібі та отримати докази в результаті заявлених стороною захисту клопотань про надання тимчасового доступу до відомостей оператора мобільного зв`язку для отримання даних про місце перебування абонентських номерів, якими користувалися засуджений і потерпіла, та про проходження дослідження на поліграфі, які суд відхилив, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Викладене обвинувачення в обвинувальному акті було сформульовано достатньо детально, щоб побудувати ефективний захист. Орган досудового розслідування зазначив усі передбачені ч. 1 ст. 91 КПК України обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні і відповідають складу, зокрема кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України.
Абсолютно правильно у своєму рішенні зазначив апеляційний суд про те, що сторона захисту мала можливість знати, в якому саме періоді й за яких обставин відбулося кримінальне правопорушення, брати участь у дослідженні відповідних доказів, надавати пояснення та докази на спростування обвинувачення. Відсутність конкретної календарної дати не вплинула на розуміння суті пред`явленого обвинувачення та не порушила права ОСОБА_7 на захист.
Колегія суддів погоджується із цим.
Щодо тверджень сторони захисту про те, що зазначений вище факт перешкодив підтвердити алібі засудженого та надати докази шляхом заявлених стороною захисту клопотань про надання тимчасового доступу до відомостей оператора мобільного зв`язку для отримання даних про місце перебування абонентських номерів, якими користувалися засуджений і потерпіла, та про проходження дослідження на поліграфі, які суд відхилив, колегія суддів зауважує таке. 
Відповідно до вимог ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що чинним законодавством не передбачено перевірки показань із застосуванням спеціального технічного засобу - поліграфу та використання отриманих даних як доказу у розумінні вимог 
ст. 84 КПК України. 
Така правова позиція викладена у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 09 липня 2024 року (справа № 463/11851/21; провадження № 51-508км24), 05 вересня 2024 року (справа № 991/2197/22; провадження № 51-140км24), 25 березня 2025 року (справа № 127/2822/18; провадження № 51-2129км23).
Крім цього, колегія суддів акцентує на тому, що, хоча орган досудового розслідування не встановив точної дати та часу вчинення протиправних дій стосовно малолітньої потерпілої за епізодом у липні 2023 року, твердження сторони захисту про необхідність надання тимчасового доступу до відомостей оператора мобільного зв`язку для отримання даних про місце перебування абонентських номерів, якими користувалися засуджений та потерпіла, з метою підтвердження алібі є неприйнятними, адже наявність мобільного телефону в іншому місці не спростовує винуватості засудженого у вчиненому, оскільки протиправні дії щодо своєї дочки він міг вчинити незалежно від місця знаходження мобільного телефону. При цьому сам засуджений під час його допиту у суді не заперечував того факту, що приблизно наприкінці липня забирав дітей від бабусі на 10 днів. 
Відхиляючи вказані клопотання, крім іншого, суд правильно взяв до уваги, що використання отриманих даних у результаті застосування поліграфа як доказу у розумінні вимог ст. 84 КПК України чинним законодавством не передбачено, а також те, що відомості, які сторона захисту має намір установити за допомогою тимчасового доступу до інформації оператора стільникового зв`язку можуть містити інформацію, необхідну для встановлення та перевірки обставин, які мають істотне значення для цього кримінального провадження. 
Тож відсутні підстави вважати, що відхилення вказаних клопотань сторони захисту вплинуло на законність і обґрунтованість судових рішень щодо засудженого.
За наведених міркувань колегія суддів відхиляє зазначені вище доводи сторони захисту і вважає, що невстановлення органом досудового розслідування точної дати та часу вчинення епізоду в липні 2023 року не вплинуло ні на правову кваліфікацію події, ні на можливості здійснювати ефективний захист від обвинувачення, а відповідно, не може вважатися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в значенні ст. 412 КПК України.
Отже, колегія суддів не встановила, за доводами касаційних скарг засудженого та його захисника, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для зміни чи скасування оскаржених судових рішень щодо засудженого.
Також не констатувала колегія суддів неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо юридичної оцінки вчинених засудженим кримінальних правопорушень.
Щодо призначення засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі.
Статтями 50 та 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
Як зазначено в ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Найсуворіша міра покарання, яка визначена законом України про кримінальну відповідальність, застосовується як винятковий захід з боку держави до винної особи. Обставиною, яка зумовлює призначення покарання у виді довічного позбавлення волі і водночас вказує на неможливість досягнення мети покарання шляхом застосування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, є надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину і особи, яка його скоїла. Надзвичайність суспільної небезпеки вчиненого злочину визначається сукупністю усіх зібраних у кримінальному провадженні даних, які стосуються вчиненого злочину, особи винного і обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
З матеріалів цього кримінального провадження випливає те, що місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, призначаючи засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі, своє рішення належним чином мотивував.
При цьому суд правильно врахував вимоги чинного законодавства та обставини цього кримінального провадження. 
Так, як убачається з вироку, місцевий суд, призначаючи засудженому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, у виді позбавлення волі, а також визначаючи покарання у виді довічного позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 152 КК України, правильно врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжким та особливо тяжким злочинами, підвищену суспільну небезпеку, обумовлену тим, що засуджений посягнув на статеву свободу та статеву недоторканість малолітньої потерпілої, яка є його дочкою, тривалість протиправних відносин сексуального характеру, те що незважаючи на прохання дитини припинити такі дії, продовжував вчиняти протиправні, злочинні дії, переслідуючи мету задоволення власної статевої пристрасті, своїми діями принизив її гідність і честь, спричинив фізичні і душевні страждання, що у подальшому спровокувало певне захворювання як реакцію організму на негативні події та тривалу стресову ситуацію, дані про особу засудженого, який до кримінальної відповідальності притягується не вперше, часткове визнання ним своєї вини, те, що він на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його характеристику за місцем проживання та роботи. Також цей суд зважив на відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обставини, що його обтяжує, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.
Отже, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, визнав неможливим досягти мети заходу примусу шляхом застосування позбавлення волі на певний строк, а тому обґрунтовано вирішив, що саме довічне позбавлення волі буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. 
Будь-яких аргументів на спростування позиції судів про доцільність призначення засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі в касаційних скаргах засудженого та його захисника не відображено.
Урахувавши всі зазначені обставини в сукупності, тяжкість кримінальних правопорушень, дані про особу засудженого, конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, характер дій засудженого, наслідки діяння, суд обґрунтовано із застосуванням ст. 70 КК України призначив засудженому остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.
Отже, призначене засудженому покарання відповідає принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання, сприятиме виправленню засудженого й попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень та не буде таким, що не відповідає вимогам статей 50, 64, 65 КК України.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг 
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування судових рішень під час перевірки цього кримінального провадження колегія суддів не встановила.
Кваліфікація дій засудженого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 153, ч. 6 
ст. 152 КК України є правильною.
Призначене засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 64, 65 КК України. Таке покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. 
Інші доводи, викладені в поданих касаційних скаргах, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій під час розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, подані касаційні скарги має бути залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 
16 червня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 22 жовтня 
2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а

касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 та касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити 
без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3