УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року
м. Київ
Справа № 632/1141/25
Провадження № 51-659ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 30 вересня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду 
від 20 листопада 2025 року щодо
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого 
ст. 336 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 30 вересня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 , який відповідно до положень ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є військовозобов`язаним, тобто особою, яка перебуває у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави, перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_2 у АДРЕСА_2 , будучи визнаним придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, про що 28 квітня 2025 року складено довідку військово-лікарської комісії № 2025-0428-1350-5049-7, не маючи правових підстав для відстрочки від призову на військову службу під час загальної мобілізації, оголошеної Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 65/2022, затвердженого Законом № 2105-ІХ від 03 березня 2022 року, строк проведення якої був неодноразово продовжений, зокрема з 08 лютого 2025 року на 90 діб згідно із Указом Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» від 14 січня 2025 року № 27/2025, затвердженого Законом № 4221-ХІ від 15 січня 2025 року, 28 квітня 2025 року за викликом по повістці до ІНФОРМАЦІЯ_3 у визначений час для подальшого відправлення до місця проходження військової служби - військової частини НОМЕР_1 без поважних причин не прибув, тобто як військовозобов`язаний ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року апеляційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на незаконність оскаржуваних судових рішень, просить їх скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закрити.
В обґрунтування вимог указує, що засуджений не вчиняв умисного ухилення від призову на військову службу, оскільки з`являвся до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, проходив ВЛК, взаємодіяв з відповідними органами та не переховувався. 
Посилається на те, що згідно з повісткою та актом відмови від отримання повістки від 28 квітня 2025 року текст повістки про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 28 квітня 2025 року о 15:30 було оголошено ОСОБА_5 безпосередньо 28 квітня 2025 року о 15:30 у приміщенні цього ж ТЦК та СП, що, на його переконання, виключає як об`єктивну, так і суб`єктивну сторону кримінального правопорушення, а судами попередніх інстанцій це не враховано.
Крім того, зазначає, що судами не враховано особу засудженого та обставини, які, на думку скаржника, мають істотне значення для вирішення справи, а саме те, що засуджений є заброньованим працівником ТОВ «Регіон», раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вперше вчинив кримінальне правопорушення; обставини, що обтяжують покарання відсутні, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, а вчинене діяння втратило суспільну небезпечність.
Посилаючись на положення ст. 48 КК України, скаржник вказує, що засуджений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку зі зміною обстановки, оскільки інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, а він раніше злочинів не вчиняв. Зазначає, що на час розгляду справи внаслідок зміни обстановки вчинене ОСОБА_5 діяння втратило суспільну небезпечність або засуджений перестав бути суспільно небезпечною особою.
Крім того, захисник вказує, що ключовою та самостійною підставою для скасування судових рішень є те, що засуджений не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 336 КК України. 
Вказує, що диспозиція цієї статті передбачає кримінальну відповідальність за ухилення від призову за наявності спеціального суб`єкта - особи із числа резервістів. На думку скаржника, з установлених судами обставин убачається, що ОСОБА_5 перебував на військовому обліку як військовозобов`язаний, однак резервістом не є, а доказів перебування його у військовому резерві матеріали кримінального провадження не містять. 
У зв`язку з цим стверджує, що суди попередніх інстанцій неправомірно ототожнили правовий статус військовозобов`язаного та резервіста, що, на переконання захисника, свідчить про відсутність спеціального суб`єкта злочину й, відповідно, складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень та інших документів, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК України суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до змісту ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам закону відповідають.
Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України. Такий висновок суду зроблено з дотриманням вимог КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено, перевірено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 КПК України.
Зокрема, суд обґрунтовано послався, зокрема, на показання самого засудженого ОСОБА_5 , який свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, не визнав. При цьому вказав, що відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, він не мав, однак у цьому не було й потреби, оскільки відповідні органи військового управління ним не цікавилися. До того ж він працював на підприємствах критичної інфраструктури.
Зазначив, що він згідно з висновком ВЛК за станом здоров`я визнаний придатним для проходження військової служби, про що складено відповідну довідку, а також, дійсно не маючи станом на 28 квітня 2025 року права на відстрочку від проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, усвідомлено відмовився, про що 28 квітня 2025 року, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 336 КК України, подав письмову заяву на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 .
При цьому засуджений показав суду, що підставами для такої відмови стало те, що він не є військовослужбовцем, за станом здоров`я не проходив строкову військову службу, та серед членів його родини немає осіб, які б займалися військовою справою.
У зв`язку з цим, як зазначив суду ОСОБА_5 , він 28 квітня 2025 року відмовився від отримання повістки про його виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 для призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправлення у військову частину НОМЕР_1 .
Водночас ОСОБА_5 заявив, що його дії не підпадають під ухилення від призову на військову службу, оскільки він як громадянин України належним чином виконує свої трудові обов`язки, є працевлаштованою особою, сплачує податки, в силу своїх переконань готовий виконувати будь-який вид робіт у будь-якій галузі економіки, не переховувався та завжди прибував до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Разом із цим засуджений підтвердив, що йому відомо про те, що згідно з наведеними вище Указами Президента України в Україні введений воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію. Однак в силу своїх особистих переконань він не буде братися за зброю та вступати до організації, діяльність якої не співвідноситься з його життєвими вимогами. 
Також зауважив, що з 20 липня 2025 року він має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки є заброньованою особою.
Судом також були враховані показання свідка ОСОБА_6 - старшого офіцера мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 , який показав, що ОСОБА_5 перебуває на військовому обліку у зазначеному відділі територіального центру комплектування як військовозобов`язаний. Оскільки обвинувачений раніше був визнаний обмежено придатним до військової служби та у зв`язку з тим, що згідно зі змінами у законодавстві такий статус перестав існувати, ОСОБА_5 18 квітня 2025 року був направлений для проходження ВЛК, яку пройшов самостійно. 28 квітня 
2025 року останній із висновком ВЛК, згідно із яким він був визнаний придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Оскільки підстав для надання обвинуваченому відстрочки від призову на військову службу не було, йому було повідомлено, що він підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Однак ОСОБА_5 через небажання від проходження військової служби відмовився. ОСОБА_5 було роз`яснено, що відмова від проходження військової служби тягне за собою кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Також свідок показав, що ОСОБА_5 , відмовившись від проходження військової служби за мобілізацією, особисто написав про це заяву відповідного змісту. Це було зроблено ним усвідомлено та добровільно.
У цей же день засудженому була виписана бойова повістка, згідно з якою він був викликаний та зобов`язаний з`явитися 28 квітня 2025 року о 15:30 до ІНФОРМАЦІЯ_4 для призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місця проходження служби. У визначені день та час ОСОБА_5 за бойовою повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_4 не прибув.
Показання свідка ОСОБА_6 також підтверджуються і показаннями свідка 
ОСОБА_7 - начальника групи документального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_4 , який, крім іншого, зазначив, що ОСОБА_5 , будучи військовозобов`язаним, не маючи станом на 28 квітня 2025 року права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, тобто будучи особою, яка підлягала призову на військову службу, повинен був бути призваний на військову службу під час мобілізації, призначений до команди та направлений до навчального центру. Однак ОСОБА_5 заявив, що від проходження військової служби через своє небажання він відмовляється, про що усвідомлено та добровільно, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 336 КК України, власноруч написав заяву відповідного змісту.
Також свідок підтвердив, що 28 квітня 2025 року о 13:00 на ім`я ОСОБА_5 була виписана бойова повістка, згідно з якою він був викликаний та зобов`язаний з`явитися о 15:30 28 квітня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 для призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місця проходження служби, однак обвинувачений від отримання повістки відмовився. Вказав, що у визначені день та час ОСОБА_5 за бойовою повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_4 не прибув.
Винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, за обставин, встановлених судом, підтверджується також даними, які містять у собі письмові джерела доказів, тобто документи, що узгоджуються із наведеними вище показаннями свідків.
Згідно з вироком, ІНФОРМАЦІЯ_3 , під час виконання вимог нормативно-правових актів, що передбачають проведення заходів із загальної мобілізації щодо призову громадян України на військову службу під час мобілізації, на особливий період, військовозобов`язаному ОСОБА_5 , який перебуває на відповідному військовому обліку, визнаному придатним для проходження військової служби згідно з висновком ВЛК від 28 квітня 2025 року № 2025-0428-1350-5049-7, представниками зазначеного відділу о 13:00 28 квітня 2025 року була виписана та вручалася бойова повістка про прибуття 28 квітня 2025 року о 15:30 до ІНФОРМАЦІЯ_4 для відправлення у складі команди у військову частину НОМЕР_1 . 
Однак призначений на відправку військовозобов`язаний ОСОБА_5 , будучи обізнаним із законодавством про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, категорично відмовився від отримання бойової повістки та вибуття до військової частини.
Зазначені у повідомлені факти, окрім іншого, підтверджуються відповідною заявою ОСОБА_5 , актом та рапортом військовослужбовців, які проходять військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 , будучи придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, усвідомлено, без поважних причин відмовився від проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, у тому числі не прибув у визначений у повістці день і час до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження військової служби у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, тобто ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Апеляційний суд, переглядаючи вказаний вирок за апеляційною скаргою засудженого, ретельно перевірив викладені у ній доводи, й обґрунтовано їх спростував, зазначивши в ухвалі мотиви прийнятого рішення.
Зокрема, апеляційний суд, спростовуючи доводи апеляційної скарги, зазначив, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період є повними, всебічними, обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи.
В ухвалі апеляційного суду зазначено, що ОСОБА_5 , будучи належним чином визнаним військово-лікарською комісією придатним за станом здоров`я до військової служби, що підтверджується висновком ВЛК від 28 квітня 2025 року, й не маючи жодних правових підстав для відстрочки, зобов`язаний був виконати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни.
Об`єктивна сторона інкримінованого йому злочину, передбаченого ст. 336 КК України, виразилася у навмисному невиконанні наказу про мобілізацію. 
ОСОБА_5 був включений до поіменного списку команди для відправлення до військової частини НОМЕР_1 , йому була виписана бойова повістка, яка вимагала його явки 28 квітня 2025 року о 15:30 до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Втім останній свідомо та демонстративно відмовився від отримання та підписання повістки, що зафіксовано відповідним актом, й найголовніше не прибув у зазначені час та місце для відправлення у військову частину, чим фактично здійснив акт ухилення.
Також апеляційний суд відзначив, що суб`єктивна сторона злочину, що є необхідною умовою для кваліфікації діяння за ст. 336 КК України, характеризується прямим умислом, наявність якого підтверджується добровільно написаною ОСОБА_5 заявою про відмову від проходження військової служби навіть після попередження про кримінальну відповідальність.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зауважив, що доводи, викладені у апеляційній скарзі ОСОБА_5 , зокрема щодо відсутності умислу через посилання на особисті переконання, а також щодо несправедливості покарання з огляду на позитивну характеристику та факт наступного бронювання, не спростовують законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Також апеляційний суд відзначив, що, оскільки обвинувачений ОСОБА_5 не є членом жодної зареєстрованої релігійної організації, чиє віровчення забороняє носіння зброї та проходження військової служби, і його відмова від призову мотивована виключно особистими переконаннями, це не може вважатися правомірною підставою для звільнення від конституційного обов`язку із захисту Вітчизни особливо в умовах воєнного стану. 
Щодо доводів захисника про те, що судами не враховано особу засудженого, зокрема те, що останній є заброньованим працівником ТОВ «Регіон», суд зазначає таке.
Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вимоги закону, передбачені ст. 50, 65 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст.12 КК України хоча й відноситься до нетяжкого злочину, але спрямоване на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації під час дії воєнного стану, що є небезпечним посяганням на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад; особу засудженого, який раніше не судимий, займається трудовою діяльністю, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, задовільну характеристику та відсутність обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Також місцевим судом враховано досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ризики вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як середні, а його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.
При цьому судом зазначено, що станом на момент вчинення кримінального правопорушення у ОСОБА_5 були відсутні підстави, які б давали право на відстрочку від мобілізації. Про це свідчать показання самого засудженого, який у суді першої інстанції повідомив, що станом на 28 квітня 2025 року права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період він не мав, що також підтверджується і показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
Крім цього, згідно з вироком суду ОСОБА_5 має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації лише з 20 липня 2025 року.
У зв`язку з цим місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що факт отримання засудженим права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з 20 липня 2025 року не спростовує того, що ним за наведених у вироку обставин було вчинено суспільно небезпечне діяння, відповідальність за яке передбачена положеннями ст. 336 КК України, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.
Щодо доводів захисника про те, що відповідно положень ст. 48 КК України засуджений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, оскільки внаслідок зміни обстановки вчинене ОСОБА_5 діяння втратило суспільну небезпечність або засуджений перестав бути суспільно небезпечною особою, то вони, на думку колегії суддів, також є безпідставними.
За змістом ст. 48 КК України, особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо буде визнано, що на час кримінального провадження внаслідок зміни обстановки вчинене нею діяння втратило суспільну небезпечність або ця особа перестала бути суспільно небезпечною. 
Вказана норма передбачає дві окремі самостійні умови для звільнення особи від кримінальної відповідальності внаслідок зміни обстановки: коли вчинене особою діяння втратило ознаки суспільної небезпечності, або коли ця особа перестала бути суспільно небезпечною.
Твердження захисника про застосування вказаної норми не ґрунтується на вимогах закону, оскільки не містять жодних даних, які б свідчили про те, що вчинене його підзахисним кримінальне правопорушення перестало бути суспільно небезпечним. 
Сам по собі факт надання особі відстрочки від призову відповідно до законодавства не свідчить про такі зміни у поведінці чи способі життя особи, які б унеможливлювали вчинення нею нового кримінального правопорушення або істотно знижували ризик протиправної поведінки в майбутньому. Бронювання є адміністративно-правовим механізмом забезпечення функціонування окремих підприємств та організацій і не пов`язане з оцінкою морально-правових якостей особи чи ступеня її суспільної небезпечності. 
Крім того, застосування положень ст. 48 КК України у частині визнання особи такою, що перестала бути суспільно небезпечною, передбачає встановлення реальних, істотних і позитивних змін у самій особі або в обстановці навколо неї, які з великою ймовірністю виключають можливість вчинення нею нового кримінального правопорушення. Натомість захисник не наводить даних, які б свідчили про такі зміни.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 не є спеціальним суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, у зв`язку з тим, що він не є резервістом, то вони, на думку колегії суддів, також є необґрунтованими.
Відповідно до змісту диспозиції ст. 336 КК України кримінальна відповідальність передбачена за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а також за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Аналіз диспозиції цієї норми свідчить про те, що законодавець передбачив різні форми об`єктивної сторони кримінального правопорушення, а саме: ухилення від призову на військову службу під час мобілізації; ухилення від призову на військову службу в особливий період; ухилення від призову на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Змістовне розмежування вказаних форм свідчить, що ознака «із числа резервістів» стосується виключно третьої частини диспозиції - призову резервістів в особливий період, і не поширюється на перші дві форми кримінально караної поведінки.
Тлумачення норми у спосіб, вказаний захисником у касаційній скарзі, фактично зводить зміст ст. 336 КК України до відповідальності виключно резервістів, що суперечить як буквальному змісту цієї норми, так і її системному розумінню у зв`язку з іншими положеннями законодавства про мобілізацію та військовий обов`язок.
Як встановлено судами попередніх інстанцій і не заперечується захисником, ОСОБА_5 перебував на військовому обліку як військовозобов`язаний та підлягав призову під час мобілізації. Його кримінальна відповідальність пов`язана саме з ухиленням від призову під час мобілізації, а не з ухиленням від призову резервістів.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника, доданих до неї копій судових рішень та інших документів не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 30 вересня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3