ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/7790/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т. М. (головуючої), Бенедисюка І. М., Власова Ю. Л.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О. В.
представників учасників справи:
позивача - Фізичної особи - підприємця Загички Олени Олександрівни (далі - ФОП Загичка О. О., позивач) - не з`явився,
відповідача - Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Українська залізниця", відповідач, скаржник) - Серьогіна С. В. (адвокатка),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу АТ "Українська залізниця"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 (головуюча - суддя Карабань Я. А.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 (головуючий - суддя Пономаренко Є. Ю., судді: Барсук М. А., Руденко М. А.)

у справі за позовом ФОП Загички О. О.
до АТ "Українська залізниця"
про стягнення 163 418,00 грн.

ВСТУП

На розгляд Верховного Суду поставлено питання перевірки застосування норм права, які регламентують відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст обставин справи

1.1. ФОП Загичка О. О. звернулася до суду з позовом до АТ "Українська залізниця" про стягнення суми грошових коштів у розмірі 163 418,00 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг.

1.3. Господарський суд міста Києва ухвалою від 25.06.2025 вказану позовну заяву прийняв до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

1.4. Від відповідача 01.08.2025 до суду надійшла заява про закриття провадження у справі, в якій останній зазначає, що ним повністю сплачено спірну суму боргу, а тому, на даний час, відсутній предмет спору, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю.

1.5. Від позивача 04.08.2025 (зареєстровано судом 05.08.2025) до суду надійшла заява про врахування судових витрат, в якій позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 18 000,00 грн понесених витрат на правничу допомогу.

1.6. Від позивача 28.08.2025 (зареєстровано судом 29.08.2025) до суду надійшла заява про відмову від позову та стягнення з відповідача 18 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу з посиланням на те, що відповідачем після відкриття провадження задоволені його позовні вимоги у повному обсязі, а саме погашено борг у розмірі 163 418,00 грн.

2. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

2.1. Господарський суд міста Києва ухвалою від 04.09.2025 прийняв відмову позивача від позову; закрив провадження в справі № 910/7790/25; повернув позивачу з Державного бюджету України 1 211,20 грн судового збору; стягнув з відповідача на користь позивача 18 000,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.

2.2. Не погоджуючись із прийнятим судовим рішення, АТ "Українська залізниця" звернулося до апеляційного суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині покладення на нього витрат на професійну правничу допомогу.

2.3. Північний апеляційний господарський суд постановою від 27.10.2025 апеляційну скаргу АТ "Українська залізниця" залишив без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 у справі № 910/7790/25 - без змін.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. АТ "Українська залізниця" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема, скасувати частково ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 у справі № 910/7790/25 про закриття провадження у справі в частині стягнення з АТ "Українська залізниця" на користь ФОП Загички О. О. 18 000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 та ухвалити в цій частині нове рішення, якою у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. У поданій касаційній скарзі АТ "Українська залізниця" з посиланням, зокрема, на абзац 2 частини другої статті 287 ГПК України, пункти 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України, підпункт "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України та частини п`яту-сьому, дев`яту статті 129 ГПК України зазначає, що:

- судові рішення різних інстанцій у ряді справ (№ 917/1162/25, № 917/276/25, № 917/585/25, № 917/584/25, № 910/615/24, № 910/6612/24, № 910/12584/24, № 910/3/23), містять істотні розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, зокрема, щодо стягнення судових витрат. Крім того, скаржник посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду у від 08.06.2021 у справі № 550/936/18 та від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21. Вирішення цього правового питання має, на думку скаржника, фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та дозволить уніфікувати підхід до трактування аналогічних правовідносин, усунути наявну практику зловживання процесуальними правами, а також забезпечити баланс між правами позивачів і обов`язком відповідачів діяти добросовісно;

- суд безпідставно не розглянув клопотання відповідача про закриття провадження у справі № 910/7790/25 на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України (відсутність предмету спору) та ні в ухвалі про закриття провадження, ні в іншому процесуальному документі суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував причини залишення клопотання відповідача без розгляду.

4.2. Також скаржник зазначив, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, керуючись принципом справедливості з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Водночас, зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Цей спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, підготовка справи до розгляду в господарському суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, відповідач не заперечував проти позовних вимог, а сплатив суму боргу.

5. Позиція інших учасників справи 

5.1. Від ФОП Загички О. О. відзив на касаційну скаргу до Суду не надходив.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Суди встановили, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надав:
- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3284/10;
- копію договору про надання правничої допомоги № 18/6, укладений 18.06.2025 між позивачем та АО "АЛЬВА ПРАЙВЕСІ";
- копію додатка № 1 від 18.06.2025 до договору про надання правничої допомоги від 18.06.2025 № 18/6;
- копію платіжної інструкції від 19.06.2025 № 5990-ЕТВ1-6НХЗ-ЕХАС на суму 18 000,00 грн із посиланням у призначенні платежу на договір про надання правничої допомоги № 18/6 від 18.06.2025 та на додаток №1 до нього;
- копію акта здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) від 31.07.2025 на суму 18 000,00 грн.

6.2. Умовами договору про надання правничої допомоги від 18.06.2025 № 18/6 (далі - договір) передбачено таке:

- клієнт доручає, а об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати клієнту правову допомогу, передбачену Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", у сферах кримінального, цивільного, адміністративного та інших галузей права, а також здійснювати представництво інтересів клієнта в судах, інших органах та у відносинах з третіми особами, в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, додатковими угодами (додатками) до нього та зверненнями (замовленнями) клієнта з відповідними дорученнями на надання правової допомоги, а клієнт у свою чергу зобов`язується оплатити надання такої правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору (пункт 1.1 договору);

- вартість надання правової допомоги (розмір гонорару) за цим договором встановлюється за домовленістю сторін і може визначатися сторонами у додатках / додаткових угодах до цього договору (пункт 3.2 договору).

6.3. Згідно з пунктом 2 додатку № 1 від 18.06.2025 до договору сторони домовилися, що вартість надання правової допомоги (гонорар) та порядок розрахунків за цим додатком є наступними: 18 000,00 грн клієнт сплачує шляхом безготівкового перерахування на банківський рахунок об`єднання - протягом 3 банківських днів з дня підписання цього додатка; сторони також домовились, що за кожне судове засідання клієнт зобов`язується додатково оплачувати по 4 250,00 грн (за 1 судове засідання). У разі, якщо адвокат об`єднання бере участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду і таке засідання не відбулось з технічних чи інших причин (наприклад, оголошення повітряної тривоги, технічний збій, хвороба судді або іншого співробітника суду, зняття з розгляду у зв`язку із зайнятістю судді в іншому процесі тощо), які не залежали від адвоката, то клієнт зобов`язується оплатити таке засідання за ставкою 2 250,00 грн за кожне таке засідання, яке не відбулось.

6.4. Відповідно до акта здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) від 31.07.2025 об`єднанням надані послуги на суму 18 000,00 грн, зокрема, із надання клієнту правової допомоги щодо представництва та захисту інтересів клієнта у суді першої інстанції у справі за позовом клієнта до АТ "Українська залізниця" про стягнення суми грошових коштів за договором від 19.11.2024 № ПР/Т- 24708/НЮ, у т. ч. (але не обмежуючись) підготовка і подання позову до суду, інших необхідних клопотань, пояснень, заяв тощо. Сторони цим підтвердили, що вартість вищеописаної правової допомоги (послуг), фактично наданої об`єднанням клієнту, становить 18 000,00 грн, без ПДВ.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Верховний Суд ухвалою від 01.12.2025 відкрив касаційне провадження у справі № 910/7790/25 за касаційною скаргою АТ "Українська залізниця" на підставі абзацу 2 частини другої статті 287 ГПК України та зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 917/1161/25.

7.2. Верховний Суд ухвалою від 23.03.2026 поновив касаційне провадження у справі № 910/7790/25.

7.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.4. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

7.5. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанцій 

8.1. Предметом касаційного оскарження у цій справі є ухвала місцевого господарського суду, залишена без змін постановою суду апеляційної інстанції, в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу на підставі частини третьої статті 130 ГПК України у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України - якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

8.2. Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм частини третьої статті 130 ГПК України у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України права при постановленні оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд зазначає таке.

8.3. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу та вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат (частина четверта статті 231 ГПК України).

8.4. Статтею 130 ГПК України врегульовано розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

8.5. Частиною третьою статті 130 ГПК передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

8.6. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - об`єднана палата) у постанові від 05.03.2026 у справі № 917/1161/25 (до закінчення розгляду якої зупинялося касаційне провадження у цій справі) сформулювала висновки щодо застосування частини 3 статті 130 та пункту 4 частини 1 статті 231 ГПК України, які відповідно до частини четвертої статті 300 ГПК України підлягають врахуванню у цій справі.

8.7. Так, у означеній постанові об`єднана палата виснувала таке:

"(1) у позивача виникає право на відшкодування йому за рахунок відповідача понесених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи не лише у випадку відмови позивача від позову у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем після пред`явлення позову, але й у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 ГПК України у разі, якщо відсутність предмета спору виникла у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем;

(2) при цьому немає значення, чи було провадження закрито за клопотанням позивача, відповідача чи з ініціативи суду; 

(3) у разі задоволення позовних вимог третьою особою, а не відповідачем, право на відшкодування витрат залежить від підстав здійснення такого задоволення третьою особою, які підлягають дослідженню та оцінці судом. При цьому за загальним правилом добросовісний позивач вправі розраховувати на можливість відшкодування йому витрат на правничу допомогу, понесених ним до моменту закриття провадження у справі".

8.8. Як зазначено об`єднаною палатою у постанові від 05.03.2026 у справі № 917/1161/25, норми частини третьої статті 130 ГПК України мають застосовуватись у разі закриття провадження у справі не лише через відмову позивача від позову, а й через відсутність предмету спору. Для визначення того, чи підлягає у цьому конкретному випадку застосуванню норма частини третьої 130 ГПК України, необхідно порівняти обставини, встановлені у межах цієї справи, із ключовими елементами, зазначеними у нормі права. Лише у разі співпадіння всіх елементів у їх сукупності можна дійти висновку, що норма підлягає застосуванню. Буквальний аналіз другого речення частини третьої статті 130 ГПК України показує, що для її застосування - щоб суд присудив стягнення з відповідача понесені позивачем витрати у справі - необхідними є наявність таких складових елементів (умов): 1) позивач не підтримує своїх вимог; 2) це відбулося внаслідок їх (вимог) задоволення, яке в свою чергу має бути здійснене 3) відповідачем 4) після пред`явлення позову.

8.9. Об`єднана палата зауважила, що зазначення у нормі права, викладеній у другому реченні частини третьої статті 130 ГПК України, вказівки на те, що для стягнення судових витрат з відповідача умовою є задоволення позовних вимог саме відповідачем, має юридичне значення. Так, задоволення після пред`явлення позову позовних вимог відповідачем фактично є свідченням того, що відповідач: 1) погодився з тим, що позов пред`явлено до належного відповідача, 2) визнає позовні вимоги. Іншими словами, задоволення позовних вимог відповідачем суд може вважати свідченням того, що пред`явлення позову цим позивачем до цього відповідача відбулося внаслідок неправомірного діяння відповідача, що і виступає підґрунтям необхідності покладення на такого відповідача судових витрат із розгляду справи. Однак те, що позивач не підтримує своїх вимог унаслідок того, що предмет спору перестав існувати після задоволення позовних вимог іншою особою - не відповідачем у справі, - саме по собі не може бути ані свідченням обґрунтованості позову, ані свідченням неправомірної поведінки відповідача у межах конкретного спору. Вирішення питання про відшкодування понесених позивачем витрат у разі закриття провадження у справі залежить від фактичних обставин, які стали підставою для такого закриття.

8.10. У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом спору є стягнення з відповідача заборгованості за надані позивачем послуги у сумі 163 418,00 грн. Після відкриття провадження у справі від відповідача надійшла заява про закриття провадження, в якій він зазначив, що ним повністю сплачено спірну суму боргу, у зв`язку з чим на даний час відсутній предмет спору, а отже, провадження у справі підлягає закриттю. Пізніше від позивача надійшла заява про відмову від позову та про стягнення з відповідача 18 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу з посиланням на те, що відповідач після відкриття провадження у справі задовольнив його позовні вимоги у повному обсязі, а саме погасив борг у розмірі 163 418,00 грн.

8.11. Враховуючи погашення відповідачем суми боргу після відкриття провадження у справі, суд першої інстанції на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України прийняв відмову позивача від позову та закрив провадження у справі. Також суд зазначив, що, оскільки провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову, підстав для розгляду клопотання відповідача про закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору немає.

8.12. Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач не підтримує позовні вимоги саме внаслідок їх задоволення відповідачем, а тому має право на стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу на підставі частини третьої статті 130 ГПК України.

8.13. Суд першої інстанції зазначив, що відповідач не подав заперечень щодо відшкодування заявлених позивачем витрат на правничу допомогу або клопотання про їх зменшення. З огляду на це, враховуючи, що позивач довів понесення витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 18 000,00 грн, такі витрати підлягають відшкодуванню відповідачем у повному обсязі.

8.14. Спростовуючи доводи скаржника, апеляційний суд зазначив, що посилання скаржника на наявність обставин прострочення виконання робіт позивачем, а також на невжиття заходів досудового врегулювання спору не підлягають встановленню в межах цього предмета апеляційного оскарження та жодним чином не спростовують того, що позивач не підтримує своїх вимог саме внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову. 

8.15. За висновками апеляційного суду, заявлений до стягнення позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, є доведеним, документально підтвердженим та таким, що відповідає критерію розумної необхідності. При цьому, за висновком суду апеляційної інстанції, скаржник не довів відповідно до частини шостої статті 126 ГПК України неспівмірності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, а також нерозумності їх розміру. Таким чином, колегія суддів не визнала, що присуджений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу у сумі 18 000,00 грн є завищеним.

8.16. Проаналізувавши доводи касаційної скарги, а також висновки судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли заснованого на правильному застосуванні та тлумаченні положень частини третьої статті 130 ГПК України у взаємозв`язку з пунктом 4 частини першої статті 231 ГПК України висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивач не підтримав позовні вимоги саме з цієї причини.

8.17. Суди узагальнено врахували таке: (1) відповідач задовольнив вимоги позивача; (2) задоволення вимог відбулося саме відповідачем; (3) задоволення вимог відбулося після відкриття провадження у справі. Верховний Суд зазначає, що за таких обставин у позивача виникає право на відшкодування за рахунок відповідача понесених ним витрат.

8.18. Верховний Суд також, з огляду на правову позицію об`єднаної палати (постанова від 05.03.2026 у справі № 917/1161/25), зазначає, що в такому випадку не є ключовим питання: чи відмова від позову здійснена позивачем (у разі якщо така відмова обґрунтована / пов`язана) із задоволенням його вимог після відкриття провадження у справі; чи провадження у справі закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, якщо відсутність предмета спору виникла у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем.

8.19. За таких обставин довід скаржника про те, що суд мав розглянути його заяву першочергово, не має вирішального впливу на розгляд питання щодо наявності або відсутності у позивача права на відшкодування за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

8.20. Означені висновки відповідають правовій позиції, викладеній об`єднаною палатою у постанові від 05.03.2026 у справі № 917/1161/25 (до закінчення розгляду якої було зупинено касаційне провадження у цій справі), яка відповідно до частини четвертої статті 300 ГПК України підлягає врахуванню, та спростовують доводи скаржника про наявність істотних розбіжностей у судовій практиці.

8.21. Посилання скаржника на постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 550/936/18 та від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 не спростовують правильності висновків судів у цій справі, оскільки викладені в них висновки не змінюють порядку застосування частини третьої статті 130 ГПК України у спірних правовідносинах.

8.22. Щодо інших доводі скаржника (див. пункт 4.2 цієї постанови) Верховний Суд зазначає, що суди, надаючи оцінку наведеному заявником розрахунку витрат на правничу допомогу, виходили з того, що заявлений до стягнення позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, є доведеним, документально підтвердженим та таким, що відповідає критерію розумної необхідності. При цьому, скаржник не довів відповідно до частини шостої статті 126 ГПК України неспівмірності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, а також нерозумності їх розміру. 

8.23. Отже, Верховний Суд при касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень не виявив, що судами попередніх інстанцій порушено приписи статей 80, 126, 130, 231 ГПК України, неправильного застосування норм процесуального права, які б призвели до ухвалення судами незаконних рішень, а додатково перевіряти докази з огляду на статтю 300 ГПК України Верховний Суд не має права. 

8.24. За таких обставин, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, у Суду відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

8.25. Верховний Суд, враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

9.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, а тому касаційну скаргу скаржника слід залишити без задоволення.

10. Судові витрати

10.1. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу скаржника залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 у справі № 910/7790/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов