ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 826/8475/17
адміністративне провадження № К/9901/60438/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів -Юрченко В.П., Хохуляка В.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2018 (суддя: Літвінова А.В.)
та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2018 (судді: Костюк Л.О., Безименна Н.В., Троян Н.М.)
у справі № 826/8475/17
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДФС у м. Києві 
про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,-
В С Т А Н О В И В:
У липні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - позивач, ГУ ДФС у м. Києві, податковий/контролюючий орган), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 № 45886-1305.
В обґрунтуванням позовних вимог позивач наголосив на протиправності оскаржуваного рішення, оскільки у позивача відсутні підстави сплачувати визначені відповідачем суми грошового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб», з огляду на те, що позивач не є власником земельної ділянки, тоді як у його власності перебуває тільки нежитлова будівля, яка розташована на цій земельній ділянці.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2018, залишеного без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2018, у задоволені позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що позивач є власником нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 210,10 кв.м. і 325,20 кв.м., за земельну ділянку під якими відповідач оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням нарахував земельний податок. Разом з тим, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у ОСОБА_1 з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12.09.2017 у справі № 21-3078а16 та постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № П/811/1839/16.
Не погоджуючись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та скасувати спірне податкове повідомлення-рішення.
В доводах касаційної скарги скаржник зазначив, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права та порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Додає, що будь-яке право на земельну ділянку, на якій розташовані нежитлові приміщення до позивача не переходило, оскільки попередній власник нежитлових приміщень право на земельну ділянку не оформлював та відповідно, інформація про земельну ділянку в земельному кадастрі не міститься.
Позивач зазначає, що починаючи з 2008 року по 2015 рік ним сплачувався земельний податок, у відповідності до вимог, на той час, діючого податкового законодавства, оскільки п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України, у редакції, що діяла до 2015 року передбачалось, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок на земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. 
Однак, Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII до Податкового кодексу України внесено зміни до пункту п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України, в якому слова «нерухоме майно» було змінено словами «таку земельну ділянку», з огляду на що платником земельного податку є особа, яка у визначеному законом порядку має зареєстровані права на земельну ділянку, що і є об`єктом оподаткування.
За переконанням позивача, посилання суддів попередніх інстанцій на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 12.09.2017 у справі № 21-3078а16 та постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № П/811/1839/16 не підлягають застосуванню до даної справи, оскільки викладені у вказаних постановах обставини не відповідають обставинам у даній справі.
Натомість позивач посилається на постанову Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 826/14642/16, в якій зазначено, що у відповідності до п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України, у редакції, яка діє з 01.01.2015, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок на земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Додає, що така ж правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 805/1221/17-а.
Враховуючи викладене позивач наголосив на тому, що він не є суб`єктом сплати земельного податку, оскільки чинна норма п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України, цього не передбачає.
Відповідач надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просив таку скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін, наголосивши на їх правильності. Посилаючись на численну практику Верховного Суду України та Верховного Суду, у тому числі, на постанови від 27.02.2018 у справі № 826/1715/13-а, від 27.02.2018 у справі № 826/8675/17, в яких зазначив, що з моменту набуття права власності на жилий будинок (будівлю або споруду), у набувача виникає право власності чи користування на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об`єкт, а з ним і обов`язок сплачувати земельний податок чи орендну плату.
Податковий орган, посилаючись на постанову Верховного Суду від 16.05.2018 у справі П/811/1839/16 (провадження № К/9901/41754/18) зазначив, що якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги та пояснення відповідача, викладені у відзиві на касаційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень, які розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 210,10 кв.м. і 325,20 кв.м., що підтверджується договорами купівлі-продажу нерухомого майна від 12.12.2007 № 9185 (т. 1 а.с. 28-29) та № 9187 (т. 1 а.с. 23-24), реєстраційними посвідченнями Київського бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна від 16.01.2008 № 034700 (т. 1 а.с. 32) та № 034701 (т. 1 а.с. 27) та технічними паспортами на нежитлові будинки (приміщення) (т. 1 а.с. 52-55).
Головним управлінням ДФС у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 № 45886-1305 (т. 1 а.с. 10, яким ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у сумі 200 306,68 грн.
Вважаючи вказані рішення протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі -податок для цілей розділу XIII цього Кодексу).
Згідно з підпунктом 14.1.73. пункту 14.1 статті 14 ПК України землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Згідно з підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно з пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.
Статтею 270 ПК України передбачено, що об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Положеннями підпунктів 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Пунктом 287.1 статті 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Пунктом 286.1 статті 286 ПК України передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. 
Згідно з підпунктом 14.1.42 пункту 14.1 статті 14 ПК України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
Відповідно до абзацу 1 пункту 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статті 58 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 286.6 статті 286 ПК України на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.
Відповідно до частин 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Статтями 125, 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України.
Проаналізувавши вказані норми, Суд зазначає, що у разі набуття права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення (нежитлові будівлі), що розміщені на землі, та не оформлення права власності або права користування на таку земельну ділянку, обов`язок зі сплати податку за землю виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення, що розміщено на цій землі, адже якщо фізична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 826/11166/16, від 21.05.2020 у справі № 826/18359/16, від 12.05.2023 у справі № 826/14240/16, від 22.05.2024 у справі № 1640/2402/18.
Відтак, беручи до уваги те, що позивач є власником нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 210,10 кв.м. і 325,20 кв.м., які розміщені на земельній ділянці, право власності на яку позивачем не було зареєстровано у визначеному законом порядку, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку у позивача виник саме з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (нежитлові приміщення).
Відносно доводів позивача у касаційній скарзі на те, що він не є платником земельного податку, оскільки за ним не зареєстровано право власності або право користування земельною ділянкою, то вказані доводи спростовуються висновками суду, викладеними вище у вказаній постанові.
Щодо посилання позивача у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 826/14642/16 та на постанову Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 805/1221/17-а, в яких зазначено, що обов`язок сплати цього податку для його платника у різні періоди часу був пов`язаний з різними подіями, а саме, до 01 січня 2015 року обов`язок виникав з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці, а після 01 січня 2015 року - з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. то Суд зазначає, що такі висновки спростовуються висновками Верховного Суду, зокрема, у постановах від 19.06.2018 № 826/8009/16, від 17.03.2020 у справі № 815/4644/14, від 16.06.2020 у справі № 826/11166/16, від 01.11.2022 у справі № 808/5653/14(СН/808/1/17), від 12.05.2023 у справі № 826/14240/16, від 22.05.2024 у справі № 1640/2402/18, в яких зазначено, що обов`язок зі сплати земельного податку виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Отже, доводи касаційної скарги, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень суди допустили неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 № 460-ІХ (відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону), та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України.
Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2018 у справі № 826/8475/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І.А. Васильєва
Cудді В.П. Юрченко
В.В. Хохуляк