ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 127/2513/25
провадження № 61-8092св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Вінницький національний медичний університет ім. М. І. Пирогова,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Іщук Т. П., та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2025 року, ухвалену у складі суддів: Шемети Т. М., Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вінницького національного медичного університету ім. М. І. Пирогова (далі - ВНМУ ім. М. І. Пирогова) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву  ОСОБА_1 мотивувала тим, що з 09 вересня 2013 року перебуває у трудових відносинах із відповідачем. Наказом відповідача від 24 грудня 2024 року № 883/к/тр її звільнено з посади лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. М. І. Пирогова на 0,5 ставки за сумісництвом з 25 грудня 2024 року, на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. 
Позивач уважала таке звільнення незаконним, оскільки в наказі про звільнення зазначено, що вона звільнена у зв`язку із закінченням строку трудового договору та прийняттям на посаду працівника за основним місцем роботи. Указувала, що між нею та відповідачем не укладений належним чином строковий трудовий договір із зазначенням строку її перебування на цій посаді. Відповідач не виконав вимоги статті 23 КЗпП України, а саме: не проінформував її, працівника, який працює за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають її кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також не забезпечив рівні можливості для його укладення, всупереч її вимогам прийняв нового працівника, не попередивши її про це, а потім звільнив нового працівника за згодою сторін через три дні після прийняття на посаду.
Крім того, відповідач 25 жовтня 2024 року видав наказ № 739/к/тр «Про скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова», 30 жовтня 2024 року їй вручено попередження про заплановане вивільнення у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників клініки, однак будь-яких пропозицій щодо вакантних посад на новому робочому місці їй не надали. Також вважала, що відповідач, звільняючи її, не врахував черговість звільнення серед сумісників, оскільки вона як багатодітна мати належить до категорії осіб, які мають право на пільги.
ОСОБА_1 просила суд: 
- скасувати наказ відповідача від 24 грудня 2024 року № 883/к/тр «З особового складу» про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. М. І. Пирогова на 0,5 ставки за сумісництвом; 
- поновити її на посаді лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки на 0,5 ставки;
- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати поновлення на роботі із розрахунку 1 208,34 грн за кожен день вимушеного прогулу.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВНМУ ім. М. І. Пирогова про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2025 року - без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що ОСОБА_1 бажала укласти саме строковий трудовий договір і нею та роботодавцем визначено момент закінчення його строку - прийняття на роботу основного працівника, що не заборонено статтею 23 КЗпП України, з огляду на поняття строкового трудового договору. Із моменту прийняття на роботу за сумісництвом позивач працювала за строковим трудовим договором, виконувала трудові обов`язки, отримувала заробітну плату, була згодна з його умовами і будь-яких заперечень не висловлювала. 
Суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача роботодавцем на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося без порушень, які б свідчили про незаконність її звільнення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У червні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення її позовних вимог. 

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

03 липня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Вінницького міського суду Вінницької області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У липні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

18 вересня 2025 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду, у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_3, 29 січня 2026 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справ, визначено склад колегії суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В., Лідовець Р. А. Гулейков І. Ю. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 127/18918/22 (провадження № 61-8478сво23), від 03 квітня 2024 року у справі № 127/28353/22 (провадження № 61-9298св23).

Суди не взяли до уваги, що строковий договір укладається лише за наявності чітких законодавчих підстав, будь-які умови трудового договору, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, є недійсними. 

Крім того, суди не дослідили належним чином переведення працівника ОСОБА_2 на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки, помилково прирівнявши його до прийняття працівника за основним місцем роботи, не врахували того, що вона через три дні після переведення звільнилася, а позивач, яка є матір`ю трьох дітей, залишилася без роботи, тобто, чи діяв в цьому випадку роботодавець добросовісно. Чим порушили пункту 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 13 ЦК України.

Суди не мотивували судові рішення, зокрема, не зазначили підстави відхилення аргументів позову, апеляційної скарги у цій частині.

Звільнення позивача за закінченням строку договору було неправомірним, оскільки умова про строковість договору, на яку посилалися суди, суперечила Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), втратила чинність та погіршувала становище працівника порівняно з безстроковим трудовим договором, що є безумовним порушенням її трудових прав. 

Суд апеляційної інстанції проігнорував доводи про те, що відповідач неправильно застосував Закон № 2352-IX.
Крім того, суд не надав оцінку таким доказам: штатному розпису на 2020 рік щодо вакантної посади лікаря-кардіолога у 2020 році; запиту позивача від 23 грудня 2024 року про бажання працювати на безстрокових умовах та обов`язку відповідача запропонувати вакансії згідно з частиною третьою статті 23 КЗпП України.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв заяву відповідача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, подану 19 березня 2025 року з пропуском строку (який був встановлений до 11 березня 2025 року), не обґрунтував поважність причин пропуску, чим порушив статтю 83 ЦПК України, натомість пояснення позивача щодо її пільгового статусу, визначеного статтею 184 КЗпП України, відхилив, вказавши, що гарантії статті 184 КЗпП України не застосовуються до звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 

У липні 2025 року ВНМУ ім. М. І. Пирогова подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, як такі, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 

ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ВНМУ ім. М. І. Пирогова з 01 вересня 2015 року, а з 01 вересня 2022 року працює на посаді доцента закладу вищої освіти кафедри внутрішньої медицини медичного факультету № 2 (наказ від 01 квітня 2022 року № 200к).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 30 вересня 2020 року вона просила прийняти її на роботу на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. М. І. Пирогова на 0,5 ставки за сумісництвом з 05 жовтня 2020 року за строковим трудовим договором до прийняття основного працівника (а. с. 90).

Пунктом 1.2 наказу «З особового складу (УК)», виданого ректором ВНМУ ім. М. І. Пирогова 01 жовтня 2020 року № 541, ОСОБА_1 , асистент кафедри внутрішньої медицини медичного факультету № 2, з 05 жовтня 2020 року прийнята на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. М. І. Пирогова на 0,5 ставки за строковим трудовим договором за сумісництвом до прийняття основного працівника, на підставі заяви ОСОБА_1 (а.с.94).

Із витягу з наказу від 24 грудня 2024 року № 882/к/тр встановлено, що ОСОБА_2 , асистента кафедри ендоскопічної та серцево-судинної хірургії на 0,25 ставки, переведено на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. М. І. Пирогова на 0,5 ставки з 26 грудня 2024 року за основним місцем роботи.

Згідно з наказом від 24 грудня 2024 року № 883/к/тр, у зв`язку з прийняттям з 26 грудня 2024 року працівника за основним місцем роботи на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. М. І. Пирогова, ОСОБА_1 , лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. М. І. Пирогова на 0,5 ставки за сумісництвом, звільнено з роботи з 25 грудня 2024 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України (а. с. 15).

Із витягу з наказу від 27 грудня 2024 року № 888/к/тр «З особового складу» встановлено, що ОСОБА_2 , лікаря-кардіолога на 0,5 ставки терапевтичного відділення, звільнено з роботи з 31 грудня 2024 року за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України. Підстава - заява ОСОБА_2 (а. с. 41 зворот).

ОСОБА_1 на посаді лікаря-кардіолога Університетської клініки ВНМУ ім. М. І. Пирогова за 2024 рік нараховано заробітну плату у розмірі 129 862,14 грн, на посаді доцента закладу вищої освіти за основною формою працевлаштування нараховано заробітну плату у розмірі 245 292,96 грн.

ОСОБА_1 включена до Єдиного муніципального реєстру осіб, які мають право на пільги, доплати та послуги за рахунок коштів Вінницької міської територіальної громади як багатодітна сім`я, що підтверджено довідкою Департаменту соціальної політики управління соціального захисту населення (лівобережне) від 09 грудня 2024 року № 15699.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1  підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим 
є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Рішення суду першої інстанції, у тому числі додаткові, заочні, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку як у цілому, так і в частині, а також щодо обставин (фактів), встановлених судом (незалежно від того, чи вплинули висновки суду про ці обставини (факти) на вирішення справи по суті), або резолютивної частини з питань розподілу судових витрат між сторонами, порядку та способу виконання рішення тощо (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції (а. с. 129-134) представник ОСОБА_1 посилався на незаконність рішення суду першої інстанції, на відсутність аргументації відхилення її доводів про безпідставність її звільнення шляхом прийняття на роботу іншого працівника, яка була відразу звільнена, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), посилався на відповідну судову практику Верховного Суду. 

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року Серія A, N 303-A у справі «Руїз Торія проти Іспанії»).

Положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертає увагу на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, які може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Важливо наголосити, що низка рішень ЄСПЛ містить, розвиває та удосконалює підхід до обґрунтованості (вмотивованості) судових рішень.
ЄСПЛ наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення від 24 жовтня 2019 року у справі «Якущенко проти України», заява № 57706/10, пункт 28). До того ж, принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява №30544/96, пункт 26), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23), «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58), «Бендерський проти України» (заява № 22750/02, пункт 42)).

Крім того, у пункті 60 рішення від 19 грудня 1997 року «Helle v. Finland» (заява №20772/92) ЄСПЛ наголосив також і на тому, що суд обов`язково повинен мотивувати рішення, а не просто погоджуватися з висновками рішення суду попередньої інстанції. Вмотивованість рішення можна досягти або шляхом використання мотивів суду попередньої інстанції, або шляхом наведення власних мотивів щодо розгляду аргументів та істотних питань у справі.

У пункті 80 рішення від 12 лютого 2004 року у справі «Perez v. France» (заява № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних (рішення у справі «Artico v. Italy», заява № 6694/74, пункт 33), це право можна вважати ефективним тільки в тому випадку, якщо зауваження були дійсно «заслухані», тобто належним чином враховані судом, який розглядає справу. Отже, дія статті 6 Конвенції полягає в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами у справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належності до справи (рішення у справі «Van de Hurk v. the Netherlands», заява № 16034/90, пункт 59).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі № 2-82/09 (провадження № 14-734свц19) також наголошено на обов`язку суду обґрунтувати рішення та розглянути аргументи позову. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті, що регламентовано нормами ЦПК України. При ухваленні рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовано вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджені. Крім того, суд зобов`язаний розглянути усі позовні вимоги й ухвалити відповідне рішення.

У пунктах 116-119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша, третя статті 89 ЦПК України). Постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема, із мотивувальної частини, що містить зазначення мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України). 

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що лише згадки джерел доказів і зазначення підтверджених ними обставин без їхньої оцінки недостатньо для висновку про те, що суд ці докази дослідив і мотивував відхилення відповідних аргументів учасника справи. 

Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 310/10621/18 (провадження № 14-192цс21). У пункті 91 цієї постанови вказано про те, що суд не зобов`язаний давати пояснення своїх висновків буквально за кожним доводом, який заявив учасник справи, а може висловлювати узагальнені висновки, які передбачають врахування одночасно декількох доводів учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини перша, друга статті 367 ЦПК України).

Статтею 382 ЦПК України унормовано зміст постанови суду апеляційної інстанції. 

У справі, яка переглядається Верховним Судом, необхідно мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах не лише працівник, а і роботодавець має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Зокрема, ОСОБА_1 пояснювала у позові та в апеляційній скарзі, що вона є матір`ю трьох дітей, користується спеціальними гарантіями, які роботодавець мав урахувати під час її звільнення, однак роботодавець штучно створив умови для її незаконного звільнення. 

Суд апеляційної інстанції не надав оцінку доводам апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Думанського В. О. щодо порушення роботодавцем таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, та зловживання роботодавцем своїм правом (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 13 ЦК України).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції формально погодився із висновками районного суду про відмову у задоволенні позову, що не відповідає вимогам процесуального законодавства та статті 6 Конвенції щодо вмотивованості судового рішення.

Подібні висновки містить постанова Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 199/4369/25 (провадження № 61-14223св25).
У підпункті «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що в мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції слід зазначити мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції не надав належну правову оцінку і не перевірив доводи позивачки щодо недобросовісних дій роботодавця у частині прийняття на посаду, з якої було звільнено позивачку, на основне місце роботи працівника, яка вже через три дні після її прийняття була звільнена з цієї посади за угодою сторін, що може свідчити про зловживання правом з метою знаходження причини для звільнення саме позивачки, як «неугодного» працівника, з мотивів особистого неприязного відношення до позивачки. 

При цьому апеляційний суд не дослідив, чи той працівник, який був прийнятий на основну роботу не як сумісник, вже є працівником на іншій основній роботі і чи допустимо це.

Тобто, апеляційний суд не встановив дійсні фактичні обставини у справі та дійсні причини звільнення позивачки, хоча повинен у мотивувальній частині рішення наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, надати оцінку доказам і доводам сторін, зокрема доводам позивачки з цього приводу.

Таким чином, Верховний Суд уважає, що зроблені судом апеляційної інстанції висновки унеможливлюють перевірити доводи касаційної скарги по суті позову, а також законність рішення суду першої інстанції, ураховуючи вимоги статті 400 ЦПК України. 

Отже, суд апеляційної інстанції не встановив усіх фактичних обставин справи та у порушення вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.
Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Керуючись статтями 400, 401, 406, 411, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Думанського Олександра Вадимовича, задовольнити частково. 

Постанову Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк