ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 березня 2026 року
м. Київ
справа № 570/87/21
провадження № 51 - 234 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024041700000077, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 28 квітня 2016 року за ч. 1 ст. 155 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 року, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування на від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 155, ч. 4 ст. 152 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком суду  ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено: - за ч. 1 ст. 155 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;- за ч. 4 ст. 152 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років. На підставі ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7  остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років. Ухвалено внести до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, інформацію про обвинуваченого ОСОБА_7  про скоєння ним кримінального правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, який засуджений вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2024 року за ч. 4 ст. 152 КК та ч. 1 ст. 155 КК.
Згідно з вироком суду  ОСОБА_7 на початку червня 2020 року приблизно о 3:00 (точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи у своєму автомобілі та знаходячись на території ферми в с. Тайкури Рівненського району Рівненської області, маючи умисел, спрямований на статеві зносини з ОСОБА_8 , яка недосягла 16 років, достовірно знаючи про її вік та незважаючи на це, за взаємною згодою останньої, без застосування фізичного та психологічного насилля, а також погрози застосування такого насилля, вступив з ОСОБА_8 у природні статеві зносини.
Крім цього ОСОБА_7 , будучи раніше судимий за ч. 1 ст. 155 КК, у вищезазначений проміжок часу, перебуваючи у своєму автомобілі та знаходячись на території ферми в с. Тайкури Рівненського району Рівненської області, будучи достовірно обізнаним про малолітній вік ОСОБА_9 , діючи протиправно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, повторно вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло малолітньої потерпілої з використанням геніталій. 
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги обвинуваченого  ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 та її законного представника- ОСОБА_10 , а вирок суду -без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальністьта невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що в основу обвинувального вироку місцевим судом, в супереч вимогам п. 16 ч. 1 ст. 7 КПК, покладено показання потерпілої ОСОБА_9 , які були надані нею під час досудового розслідування, проте в ході судового розгляду, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду остання неодноразово повідомляла, що заяву про вчинення ним кримінального правопорушення було написано її бабусею під тиском працівників поліції, оговорила вона його (ОСОБА_11 ) через неодноразові відхилення з його боку будь-яких пропозицій інтимного характеру. Вказує, що потерпіла ОСОБА_9 також в ході її допиту в суді першої інстанції зазначала, що природних статевих зносин з ним ( ОСОБА_12 ) у неї жодного разу не було, а були лише дії сексуального характеру виключно з її волі, а тому засуджений вважає, що кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 152 КК є неправильною. Зазначає, що речові докази (мобільні телефони потерпілих, в яких міститься переписка потерпілих щодо обставин вчинення ним злочину), відеозапис слідчого експерименту та деякі письмові докази, на які містяться посилання у судових рішеннях, безпосередньо в судовому засіданні не досліджувалися, а частина доказів була оголошена лише поверхнево. Вказує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні належні докази на підтвердження факту статевого акту між ним на потерпілою ОСОБА_9 . Зазначає, що судами попередніх інстанції належним чином не враховано даних про його особу і, як наслідок, призначено покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вказує, що апеляційний суд належним чином не мотивував свого рішення, не навів переконливих мотивів відхилення доводів апеляційних скарг потерпілої та сторони захисту та дійшов передчасного висновку про обґрунтованість вироку місцевого суду. 
В запереченнях на касаційну скаргу прокурор просить залишити її без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити. Прокурор заперечував проти її задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, чинним законом не передбачено.
З касаційної скарги вбачається, що засуджений, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК щодо потерпілої ОСОБА_8 , у касаційній скарзі засудженим не оспорюється.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_7 вказує на необґрунтованість його засудження за ч. 4 ст. 152 КК (дії щодо потерпілої ОСОБА_9 ), оскільки вважає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази на доведення факту статевого акту між ним на потерпілою ОСОБА_9 , а згідно її пояснень, наданих в ході судового розгляду, мали місце лише дії сексуального характеру виключно з її волі, а тому кваліфікація дій за ч. 4 ст. 152 КК є невірною.
Разом з тим, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.
Так, згідно ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК, з яким погодився апеляційний суд, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК.
Зокрема, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу показань:
- засудженого ОСОБА_7 , який пояснив, що він був обізнаний про вік ОСОБА_9 , неодноразово обох потерпілих підвозив своїм автомобілем. Ствердив, що дійсно мав статеві зносини із ОСОБА_8 за добровільною згодою, однак заперечив статевий акт з ОСОБА_9 ;
- потерпілої ОСОБА_9 , допит якої проводився в порядку ст. 225 КПК, в ході якого дотримані вимоги статей 226, 227 КПК, яка в суді першої інстанції в судовому засіданні 4 жовтня 2021 року пояснила, що періодично із жовтня 2019 року вони на пропозицію обвинуваченого зустрічалися в його автомобілі. При цьому ОСОБА_7 завжди підводив розмову на сексуальні теми та відвозив її у безлюдні місця, де вчиняв дії сексуального характеру руками, а саме здійснював статевий акт. На початку червня 2020 року, точної дати не пам`ятає, у нічну пору разом із ОСОБА_8 в автомобілі ОСОБА_13 приїхали на територію ферми с. Тайкури, де він, будучи обізнаним про її вік, вступив з нею у статевий акт, при цьому в машині перебувала і ОСОБА_8 . В судовому засіданні від 15 лютого 2024 року потерпіла вказала, що на досудовому слідстві давала неправдиві показання. Чому змінила показання і в чому полягала неправдивість її свідчень пояснити суду не змогла. Лише сказала, що ініціатором статевих відносин (статевого акту), які відбувалися декілька разів, була вона. В судовому засіданні 8 квітня 2024 року остання вже заперечила статевий акт з ОСОБА_7 , а зазначила лише про вчинення ОСОБА_7 щодо неї дій сексуального характеру, виключно з її волі без, будь-якого проникнення;
- потерпілої ОСОБА_8 , допит якої також проводився в порядку ст. 225 КПК, в ході якого дотримані вимоги статей 226, 227 КПК, яка в суді першої інстанції пояснила, що на початку червня 2020 року, точної дати не пам`ятає, близько 3:00 вона і ОСОБА_9 знаходилася в автомобілі ОСОБА_7 на території ферми с. Тайкури Рівненського району Рівненської області, де він за її згодою вступив з нею у природні статеві зносини, що відбувалося в автомобілі за присутності ОСОБА_9 , з якою ОСОБА_7 також вступив у статевий акт природнім способом.
Так, показання учасників кримінального провадження місцевий суд правильно визнав об`єктивними й обґрунтовано поклав їх в основу свого рішення, оскільки вони підтверджуються даними, що містяться у: 
- копії свідоцтва про народження потерпілої  ОСОБА_9 , яка підтверджує вік останньої;
- характеристиці на  ОСОБА_9 , згідно якої компрометуючі матеріали на останню відсутні;
- у довідці з медичного закладу, згідно якої  ОСОБА_9  на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває;
- у висновку експерта за результатами проведення судово-медичної експертизи  ОСОБА_9 , згідно якого в останньої наявні легкі тілесні ушкодження, без встановлення моменту їх виникнення;
- у заяві  ОСОБА_9 , згідно якої остання надала на огляд свої мобільний телефони;
- у протоколі огляду речей та документів, згідно якого було оглянуто мобільний телефон  ОСОБА_9 та в соціальній мережі «Instagram» встановлено переписку між потерпілими щодо обставин вчинення відносно них злочину, що не оспорювалося в судовому засіданні сторонами кримінального провадження;
- у протоколі проведення слідчого експерименту за участі потерпілих, з додатками до них;
- у висновку комплексної судової амбулаторної психолого-психіатричної експертизи щодо  ОСОБА_9 , згідно якого  ОСОБА_9 будь-якими психічними захворюваннями не страждає, не виявляє ознаки розладу психічного розвитку. Рівень інтелектуального розвитку в межах норми. Могла сприймати та запам`ятовувати зовнішню сторону вчинених відносно неї дій з боку обвинуваченого, з повним розумінням їх значення. Може правильно описати зовнішній бік подій, які відбувалися з нею в запитуваний період часу за участю обвинуваченого. Не виявляє ознаки схильності до навіювання та не виявляє ознаки підвищеної схильності до фантазування;
- у висновку судової фоноскопічної експертизи з додатками, які вказують на домовленість саме обвинуваченого та потерпілої ОСОБА_9 про зустріч в момент вчинення інкримінованих обвинуваченому злочинів;
- у протоколі тимчасового доступу до документів;
- у протоколі обшуку;
- у інформації УОТЗ ГУНП в Рівненській області (довідці витягу з трафіку абонентських номерів, які належать обвинуваченому та в тому числі потерпілій ОСОБА_9 ), з якої вбачаються часті телефонні розмови обвинуваченого із ОСОБА_9 , а також на довготривалість кожної з розмов.
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 дій сексуального характеру із вагінальним проникненням в тіло іншої особи ( ОСОБА_9 ) з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинені повторно, особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених статтями 153-155 КК, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК. 
При цьому всім наявним доказам суд відповідно до вимог КПК дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Не погоджуючись з вироком суду засуджений та потерпіла ОСОБА_9 подали апеляційній скарзі, в яких, посилаючись на недоведеність вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК просили скасувати вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2024 року та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційними скаргами засудженого та потерпілої ОСОБА_9 , обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про те, що сукупність зібраних доказів підтверджує винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК, при цьому дав належну оцінку викладеним в апеляційних скаргах як сторони захисту, так і потерпілої доводам, в тому числі і тим, на які засуджений посилається при касаційному розгляді та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_7 стосовно його дій по відношенню до ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , підстав для обговорення якого з їх боку не встановлено, і вірно кваліфікував дії обвинуваченого як за ч. 1 ст. 155 КК, так і за ч. 4 ст. 152 КК, як природні статеві зносини з особою, яка не досягла шістнадцятирічного віку, та дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинені повторно, належним чином вмотивувавши свої висновки, які є переконливими.
При цьому колегія суддів визнала позицію потерпілої ОСОБА_9 щодо зміни нею показів, підтриману законним представником ОСОБА_10 , як дії, спрямовані на захист від відбуття призначеного покарання обвинуваченим, а також впливом на неї у зв`язку з цим сторонніх осіб.
Зокрема суд апеляційної інстанції зазначив, що підтвердивши в суді першої інстанції свої показання щодо вчинення відносно неї ОСОБА_7 інкримінованих йому дій, ОСОБА_9 в подальшому вказала, що на досудовому розслідуванні давала неправдиві показання, однак, чому змінила покази і в чому полягала неправдивість її свідчень, пояснити не змогла. При цьому ствердила, що ініціатором статевих відносин була вона, а статевий акт між нею і ОСОБА_15 був декілька разів. В суді ж апеляційної інстанції ОСОБА_9 пояснювала зміну своїх показань тим, що їй сказали оговорити ОСОБА_7 працівники поліції, однак, хто саме, пояснити не змогла, ствердивши при цьому, що ні вона, ні її мама, як законний представник, дії органу досудового розслідування у даній справі не оскаржували і будь- яких претензій до ведення досудового слідства не мали, що підтвердила і законний представник - ОСОБА_10 .
При цьому суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що свою позицію щодо зміни показань ОСОБА_9 обґрунтувала і тою обставиною, що, дізнавшись, яке суворе покарання призначене ОСОБА_7 , вирішила сказати «правду», оскільки він такого суворого покарання не заслуговує, що, на переконання колегії суддів, підтверджує спрямованість її дій на захист та пом`якшення становища обвинуваченого.
Також колегія суддів зауважила, що законний представник - ОСОБА_10 в ході апеляційного розгляду ствердила, що під час досудового розслідування пояснення і показання донька - ОСОБА_9 щодо пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення давала виключно у її присутності, як законного представника, і за її участю, як законного представника, проводився і допит в суді першої інстанції.
Апеляційний суд також погодився із призначеним місцевим судом ОСОБА_7 покаранням, зокрема з тим, що суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких віднесено до категорії особливо тяжких, особу ОСОБА_7 , який раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК, однак належних висновків не зробив, характер повторних асоціальних дій з його боку, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, і призначив ОСОБА_7 покарання в межах закону.
Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду та вважає їх обґрунтованими.
Доводи про те, що судами попередніх інстанцій в основу обвинувачення покладено письмові докази, які не були належним чином досліджені, а були оголошені лише поверхнево, є небунтованими та спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Так, згідно звукозапису судового суду першої інстанції від 8 квітня 2024 року, в супереч твердженню засудженого, прокурором було оголошено зміст письмових доказів, які суд поклав в основу обвинувального вироку. Будь-яких клопотань щодо більш ретельного їх дослідження чи щодо перегляду відеозаписів слідчих дій, які містяться в матеріалах кримінального провадження як додатки до протоколів, стороною захисту заявлено не було, як і не заявлялося клопотання про визнання доказів недопустимим. Під час апеляційного розгляду також стороною захисту не було заявлено клопотання про повторне дослідження письмових доказів чи відеозаписів слідчих дій.
Більш того, як вбачається з протоколу про надання доступу та ознайомлення з матеріалами досудового розслідування від 31 грудня 2020 року, засуджений  ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_16 в повному обсязі ознайомилися із матеріалами досудового розслідування та речовими доказами без будь-який заяв, зауважень та доповнень. 
Таким чином, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими керувалися ці суди при постановленні рішень.
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК, засадам справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.
Переконливих аргументів, які би спростовували правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, наведених в оскаржуваних судових рішеннях, та ставили під сумнів їх законність, засуджений у своїй касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту цих рішень не вбачається.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено, а тому касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 -без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3