ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року

м. Київ

справа № 127/32133/23
провадження № 61-8075св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року у складі судді Гуменюка К. П. та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2025 року у складі колегії суддів: Стадника І. М., Матківської М. В., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 25 грудня 2007 року між сторонами зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 4170.
За час перебування у шлюбі подружжям за спільні сімейні кошти придбано об`єкт житлової нерухомості, а саме квартиру під номером АДРЕСА_1 , в житловому будинку під номером АДРЕСА_2 , загальною площею 38,6 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м, реєстрація права власності на яку була проведена на відповідача за спільною домовленістю між сторонами.
Також 10 липня 2013 року подружжям за спільні кошти придбано транспортний засіб марки «BMW» модель «Х3», тип - універсал - В, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , колір сірий, номер кузова НОМЕР_2 , який за домовленістю також було зареєстровано на відповідача.
Оскільки сторони вже тривалий час не підтримують шлюбних відносин, їх шлюб містить лише формальний характер та невдовзі буде розірваний судом, позивачка намагалась дійти згоди з відповідачем про поділ спільного майна у позасудовому порядку, а саме вирішити питання щодо добровільної компенсації позивачу частки реальної вартості від об`єктів майна, що належить їм обом. В свою чергу, відповідач на отриману пропозицію про вирішення питання, щодо компенсації ОСОБА_1 частки реальної вартості у добровільному порядку категорично відмовився.
Відповідно до Звіту про оцінку майна (квартири) ринкова вартість частки квартири, загальною площею 38,6 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , становить 900 000,00 грн.
Відповідно до Звіту про незалежну оцінку вартості транспортного засобу, ринкова вартість автомобіля марки «BMW» модель «Х3», тип - універсал - В, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , колір сірий, номер кузова НОМЕР_2 , становить 418 430,00 грн.
За викладених обставин просила: виділити ОСОБА_2 у власність квартиру під номером АДРЕСА_1 , в житловому будинку під номером АДРЕСА_2 , загальною площею 38,6 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м та автомобіль марки «BMW» модель «Х3», тип - універсал - В, 2005 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 , колір сірий, номер кузова НОМЕР_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості частки квартири, в розмірі 900 000,00 грн та грошову компенсацію вартості частки автомобіля, в розмірі 209 215,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено виділити ОСОБА_2 у власність квартиру під номером АДРЕСА_1 , в житловому будинку під номером АДРЕСА_2 , загальною площею 38,6 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м та транспортний засіб марки «BMW» модель «Х3», тип - універсал - В, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , колір сірий, номер кузова НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки квартири, загальною площею 38,6 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , в розмірі 900 000,00 грн, а також грошову компенсацію вартості частки транспортного засобу марки «BMW» модель «Х3», тип - універсал - В, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , колір сірий, номер кузова НОМЕР_2 , в розмірі 97 119,50 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 7 775,07 грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2025 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, а тому, встановивши, що відповідачем не було надано допустимих та належних доказів на підтвердження придбання спірного майна за особисті кошти, тобто ним не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У червні 2025 року від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3., через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2025 року.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 02 лютого 2022 року у справі № 335/1576/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, посилається на порушення норм процесуального права в частині дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Судами не надано належної оцінки доводам заявника про те, що квартира АДРЕСА_4 , належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки придбана за кошти, отримані від продажу в березні 2012 року житлового будинку, що був йому подарований, тобто був його особистою власністю.

Суди не надали оцінки доказам того, що ОСОБА_2 на той час працював за кордоном, його робота повязана з авіа рейсами, що і слугувало причиною спірної квартири через 11 місяців після продажу особистого будинку.

Відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_2 від іншої сторони справи не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 червня 2025 року касаційна скарга  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3., передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 127/32133/23 із Вінницького міського суду Вінницької області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У липні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 127/32133/23.
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_2 оскаржує судові рішення лише в частині визнання квартири  АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації в розмірі частки її вартості, то оскаржувані судові рішення підлягають перегляду в касаційному порядку лише в цій частині та в межах доводів касаційної скарги та наведених заявником підстав касаційного оскарження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, 25 грудня 2007 року між сторонами у справі зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2023 року (актовий запис № 4170).

За час перебування у шлюбі подружжя придбало майно.

Зокрема, відповідно до договору купівлі-продажу від 22 лютого 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), продавець передав у власність (продав), а покупець набув у власність (купив) належну продавцям на праві приватної власності квартиру під номером АДРЕСА_1 ), в житловому будинку, під номером АДРЕСА_2 .

Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 лютого 2013 року № 691201 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04 жовтня 2023 року № 349068847.

Відповідно до Звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «Подільський експертний центр», ринкова вартість квартири, загальною площею 38,6 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , в цілому, без ПДВ станом на 25 вересня 2023 року складає 1 800 000,00 грн, а частка становить 900 000,00 грн.

Крім того, 10 липня 2013 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб марки «BMW» модель «Х3», тип - універсал - В, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , колір сірий, номер кузова НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи № 1938/24-21 від 11 жовтня 2024 року, дійсна вартість автомобіля марки «BMW» модель «Х3», тип - універсал - В, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , складає 194 239,03 грн.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 210/2492/19.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

У справі, яка переглядається, з урахуванням меж та доводів касаційної скарги, ОСОБА_2 не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про поширення режиму спільного майна подружжя на квартиру АДРЕСА_4 .

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування у шлюбі, при цьому ОСОБА_2 не довів належними, достатніми та допустимими доказами того, що вказане майно придбано за кошти, отримані ним 23 березня 2012 року внаслідок продажу житлового будинку, обґрунтовано вважали, що вказане майно є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу між ними у рівних частинах.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що між продажом зазначеного вище будинку (23 березня 2012 року за ціною 144 800 грн) та купівлею спірної квартири (22 лютого 2013 року за ціною 160 000 грн), пройшло 11 місяців, і доказів, що саме грошові кошти, отримані відповідачем від продажу будинку були витрачені на придбання квартири, відповідачем не надано.

Крім того, як правильно зазначено апеляційним судом пункт 1.3 договору купівлі-продажу спірної квартири від 22 лютого 2013 року містить умову про те, що вказана квартира купується за згодою «покупця» - ОСОБА_1 , справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом. Таким чином у 2013 році під час придбання спірної квартири відповідач фактично визнав, що ця квартира придбана у власність саме подружжям.

Таким чином, доводи відповідача про те, що квартира АДРЕСА_4 , не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності вказаної квартири та визнання права власності на частку за кожним з подружжя, є обґрунтованими та таким, що відповідають встановленим обставинам справи.

Посилання заявника на висновки Верховного Суду у від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 02 лютого 2022 року у справі № 335/1576/20 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що апеляційний суд ухвалив судове рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають та за своїм змістом переважно свідчать про незгоду із встановленими судами обставинами та спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди ухвалили оскаржувані судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, судом касаційної інстанції не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2025 року  залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	  	
	Р. А. Лідовець	
	  	
	Д. Д. Луспеник