ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 990/552/25
провадження № 11-434заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Губської О. А., 
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.
розглянула в порядку письмового провадження за наявними матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2025 року (судді Васильєва І. А., Гімон М. М., Хохуляк В. В., Олендер І. Я., Юрченко В. П.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Президента України, третя особа - Офіс Генерального прокурора, про визнання протиправними дії та бездіяльності держави України
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог
1.  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до держави України в особі Президента України, третя особа - Офіс Генерального прокурора, додатково вказавши в позовній заяві призначеного представника, що виступає від імені позивача - Другий київський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги (в особі уповноваженого представника / адвоката Табачук Дар`ї Ігорівни), в якому просив суд:
-  прийняти цей позов до розгляду як зразкову справу для встановлення єдиної судової практики, згідно з якою системна невиплата проіндексованих пенсій, що є наслідком протиправних дій Кабінету Міністрів України (далі - КМУ), які суперечать Закону, кваліфікується як кримінальний злочин (зокрема, за статтями 175, 185, 364 Кримінального кодексу України; далі - КК України) і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства;
- визнати протиправною бездіяльність держави України, яка полягає: у систематичній відмові кваліфікувати дії посадових осіб Кабінету Міністрів України та Пенсійного фонду України як кримінальні правопорушення та в нерозслідувані цих злочинів; у свідомому та систематичному створенні заборгованості перед пенсіонерами шляхом невиконання конституційного обов`язку з індексації пенсій, що є наслідком ухвалення антиконституційних актів та є триваючим злочином;
- встановивши факт протиправної бездіяльності та зваживши на те, що єдиним способом відновлення порушеного права є забезпечення належного розслідування, зобов`язати державу Україну вчинити дії, доручивши її уповноваженому органу - Офісу Генерального прокурора забезпечити правильну правову кваліфікацію подій, викладених у цій позовній заяві, за статтею 109 КК України та визначити належну підслідність у кримінальному провадженні, яке наразі на порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) розслідується Національною поліцією;
- визнати протиправною бездіяльність держави України, яка полягає у тому, що вона в особі своїх уповноважених органів не забезпечує належну кримінально-правову кваліфікацію дій посадових осіб, які:
а) ухвалюють закони про державний бюджет із завідомо неправдивими даними про розмір прожиткового мінімуму (реальний - 6 016,14 грн, у законі - 2 340 грн), що є доказом вчинення злочину, передбаченого статтею 442 КК України (геноцид);
б) узурпують владу, ухвалюючи підзаконні акти (постанова №124 та ін.), які скасовують дію Закону;
- визнати протиправною бездіяльність держави України, яка полягає у створенні умов, що сприяють вчиненню подальших кримінальних правопорушень (зокрема, шахрайства з майном померлих пенсіонерів та примусу до проституції), що є прямим наслідком її політики геноциду через заниження пенсій та соціальних виплат;
- визнати протиправною бездіяльність держави України, яка полягає у невиконанні її спеціалізованим правоохоронним органом - Державним бюро розслідувань свого прямого обов`язку щодо розслідування злочинів, вчинених вищими посадовими особами КМУ, що мають ознаки, передбачені статтями 109, 175, 185, 364, 442 КК України;
- визнати протиправними дії держави України, які полягають у примусі банківських установ до порушення банківської таємниці (стаття 1076 Цивільного кодексу України) та здійснення негласного фінансового моніторингу своїх клієнтів без рішення суду та поза межами належної правової процедури (кримінального провадження), що є частиною побудови системи тотального контролю над громадянами;
- визнати протиправною бездіяльність та дії держави України в особі її Конституційного Суду (далі - КСУ), які полягають у підміні належного судового розгляду конституційної скарги та ухваленні процесуального рішення (ухвали) колегією суддів - наданням формальних відписок керівником Секретаріату Суду, що є формою відмови у доступі до правосуддя;
- визнати протиправною бездіяльність держави України, яка полягає у незабезпеченні правової визначеності щодо конституційності ключових положень соціального законодавства, та, як наслідок, зобов`язати державу України, в особі її уповноваженого суб`єкта, яким є сам Верховний Суд (відповідно до статті 150 Конституції України), звернутися до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності Конституції України (конституційності) таких положень: а) постанов Кабінету Міністрів України № 124, № 118, № 168, № 185 та умовної постанови № 209 на 2025 рік як таких, що узурпують повноваження законодавчої влади; б) статті 7 законів України про Державний бюджет України за 2015-2025 роки в частині встановлення завідомо неправдивого та нереального розміру прожиткового мінімуму; в) статті 42 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV) в частині встановлення шахрайської формули індексації, що не враховує 100% інфляції; г) частини другої статті 36 Закону № 1058-ІV в частині дискримінаційних положень щодо осіб з інвалідністю, набутою після 18 років, та визначення поняття дітей старше 18 років;
-  визнати протиправною бездіяльність держави України, яка полягає у: а) системній відмові кваліфікувати дії посадових осіб КМУ як кримінальні правопорушення; б) незабезпеченні передачі кримінального провадження, відкритого за фактом злочинів, викладених у цьому позові, до належного уповноваженого органу досудового розслідування (ДБР або СБУ); в) непроведені допиту ключових свідків, зокрема посадових осіб Кабінету Міністрів України та Міністерства соціальної політики, у межах зазначеного кримінального провадження.
2. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що предметом позову є бездіяльність держави у розслідуванні корупційних та державних злочинів, оскільки, за його доводами, саме ці органи є профільними і зобов`язані захищати інтереси громадян від злочинних посягань. Вказана справа, за доводами позивача, є зразковою і не про те, щоб судити державу за КК України, а задля змушення держави, керуючись статтями 4, 5, 7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), припинити брехати і визнати очевидне: кваліфікація пограбування пенсіонерів на сотні мільярдів гривень як «адміністративного спору» є неправомірною і є формою укриття злочину.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
3. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 17 листопада 2025 року відмовив у відкритті провадження за цим позовом ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.
4. Ключовим аргументом відмови у відкритті позовного провадження суд першої інстанції визнав те, що хоча позовні вимоги ОСОБА_1 сформульовані як вимоги до Президента України, однак у контексті заявлених позовних вимог глава держави не може бути відповідачем у спорі, який виникає у зв`язку з вирішенням порушених позивачем питань, адже статус гаранта Конституції України не може позиціонуватися як владно-управлінська діяльність (функція) у всіх найважливіших сферах суспільного життя (врегульованих законами України). Незгода чи критика діяльності держави (в особі Президента України) через призму особистих (індивідуальних) поглядів на розвиток певних суспільних відносин не може породжувати публічно-правового спору в розумінні приписів процесуального закону.
5. Крім того, надаючи оцінку доводам позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги здебільшого стосуються не вирішення публічного-правового спору, а є намаганням позивача (за посередництва суду) спонукати державу в особі Президента України реалізувати свої повноваження як суб`єкта законодавчої ініціативи і суб`єкта права на конституційне подання, що не охоплюється завданням адміністративного судочинства та суперечить установленому конституційному ладу, за яким державна влада поділена на три гілки, а органи держави та їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
6. Суд також зазначив, що оскільки позивач оспорює дії і бездіяльність Президента України (в особі глави держави), які за своїм змістом не є його управлінською діяльністю, яка б створювала безпосередньо для позивача певні правові наслідки, відповідно з таких правовідносин не може виникати публічно-правовий спір, який віднесено до юрисдикції адміністративного суду, тому згідно з наведеними положеннями пункту 1 частини першої статті 170 КАС України у відкритті провадження за вказаним позовом слід відмовити.
7.  Зважаючи на положення частини шостої статті 170 КАС України, суд першої інстанції роз`яснив позивачу, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а тому неможливо зазначити суд, до юрисдикції якого мав би належати розгляд заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.
Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі
8. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, за змістом якої просить скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2025 року, направити справу до суду першої інстанції та вирішити його спір по суті іншим складом суду.
9. Позивач вважає, що оскаржена ухвала не відповідає вимогам матеріального права та є таким, що ухвалене з порушенням процесуального права. На думку позивача, посилання суду першої інстанції на непідсудність є помилковим, авідмова у відкритті провадження через неналежного відповідача без доведення судом цього факту і без залучення належного відповідача є незаконною. Висновок суду першої інстанції, що глава держави не може бути відповідачем, і на цій підставі відмова у відкритті провадження є юридично нікчемними і свідчать про некомпетентність або умисне порушення судом норм права.
10. Наполягає на тому, що висновок суду першої інстанції про те, що спір за його позовом не є публічно-правовим і тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, є хибним, оскільки суд не довів цього і проігнорував судові рішення, що набрали законної сили та фактично вчинив дії з приховування тяжких злочинів проти основ національної безпеки та прав людини.
11. Оспорюване судове рішення у цій справі, на його думку, суперечить судовому рішенню у справі № 752/18742/22 за його позовом (до Пенсійного фонду України про встановлення факту та відшкодування шкоди), в якій суд першої інстанції (Голосіївський районний суд м. Києва) закрив провадження у справі, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а Київський апеляційний суд залишив це рішення без змін.
12. Також зазначає, що 27 січня 2025 року Верховний Суд у справі № 620/7211/24 вже розглянув такий самий спір по суті і визнав дії Пенсійного Фонду України (далі - ПФУ) та КМУ протиправними (незаконними).
13. Вважає, що спір у справі, що розглядається, є публічно-правовим з огляду на те, що його предметом є бездіяльність суб`єктів владних повноважень (держава / Президент України / КМУ / ПФУ), а тому згідно зі статтею 19 КАС України має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
14. Також указує на те, що суд помилково звів спір до «політичної дискусії», оскільки він не дискутує з владою, а заявляє про вчинення злочинів, які суд зобов`язаний був зафіксувати або передати за підслідністю. Тому якщо суд вважає, що це не адміністративний спір, то він був зобов`язаний визнати це кримінальною справою і відповідно до КПК України направити матеріали до СБУ / ДБР.
15. На думку позивача, суд, відмовляючи у відкритті провадження, не вказав жодної підстави щодо відсутності адміністративної підсудності та не перекваліфікував справу за іншою юрисдикцією (кримінальною).
16. У доповненнях до апеляційної скарги додатково звертає увагу на те, що його позовні вимоги стосуються визнання протиправною бездіяльності відповідача, якою порушуються його конституційні права, зокрема, на достатній життєвий рівень через заниження прожиткового мінімуму. Також обґрунтовує статус держави як відповідача через злочинну бездіяльність її вищого органу -КСУ. Підкреслює, що належним відповідачем є саме держава Україна, яка має відповісти за бездіяльність суддів (включаючи Верховний Суд і КСУ) та відшкодувати шкоду за 3 роки правової невизначеності, протягом яких ПФУ продовжував красти його пенсію та інших на 120 млрд грн у масштабах країни. 
17. Також позивач заявив клопотання про витребування:
- від КМУ (Урядовий контактний центр) - усіх аудіозаписів та стенограм його звернень на лінії 1545 та 1539 за період 2021-2025 років, а також письмових відповідей на них;
- від Державної податкової служби України - офіційної відомості (довідки) з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків за 2024-2025 роки щодо нього;
- від органів Національної поліції України та прокуратури - матеріалів кримінальних проваджень, де він фігурує як заявник або потерпілий (щодо вбивства матері, побиття позивача поліцією, шахрайства ПФУ);
- з Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві - матеріалів кримінального провадження ЄРДР 12025105010000592 від 19 липня 2025 року, відкритого за заявою позивача про груповий злочин щодо розкрадання пенсій посадовими особами КМУ, ПФУ та Міністерства юстиції України;
- з Голосіївського районного суду міста Києва - матеріалів цивільної справи № 752/18742/22 (провадження № 2/752/930/24) за головуванням судді Хоменко В. С., яка протягом двох років (2022-2024) не могла визначити, що справа про встановлення факту є адміністративною, а не цивільною, але за фактом справа саме цивільна, про що вказав Верховний Суд. 
18. Крім того позивач просить викликати та допитати свідків:
- слідчих, які вели справи за його заявами;
- представників ПФУ та КМУ (для пояснень про фіктивні 8700 грн доходу та індексацію);
- лікарів лікарні №18.
19. Також у своїх додаткових поясненнях скаржник просить на підставі частини третьої статті 53 КАС України залучити до участі у справі як третю особу на боці позивача (або як самостійного учасника) Офіс Генерального прокурора (або прокурора САП) для захисту майнових інтересів держави та нагляду за дотриманням законів, а у випадку якщо Офіс Генерального прокурора самоусунеться від виконання своїх конституційних функцій захисту інтересів держави - Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - НАЗК), оскільки йдеться про захист державних інтересів (розкрадання мільярдів гривень) та захист особи, яка не може себе захистити через протидію владних структур, для надання висновку щодо наявності підстав для кримінального переслідування.
20. Позивач заявив клопотання про зупинення провадження у справі та звернення до КСУ з поданням щодо визнання неконституційними:
- постанов КМУ № 124, 127, 118, 168, 185, 209 (та інших, що регулювали «індексацію» в ручному режимі) як таких, що ухвалені з перевищенням повноважень та всупереч статтям 6, 8, 19, 92 Конституції України;
- положень статті 42 Закону №1058-IV у частині застосування формули "50/50" як таких, що не забезпечують реального захисту від інфляції, роблять право на соціальний захист (стаття 46 Конституції України) ілюзорним та створюють загрозу національній безпеці через зубожіння мільйонів громадян; 
- положень частини другої статті 36 Закону № 1058-IV як таких, що є дискримінаційними та порушують принцип рівності (стаття 24 Конституції України), встановлюючи антилюдську вимогу щодо настання інвалідності у непрацездатних членів сім`ї виключно до 18 років.
Після отримання висновку КСУ, який встановить неконституційність зазначених норм і цим створить прямий обов`язок для Верховної Ради України, позивач просить ухвалити нове конституційне законодавство та поновити провадження у справі та вирішити питання про:
- стягнення з Державного бюджету України на його користь повної суми заборгованості з пенсії;
- відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої йому роками неконституційної бездіяльності всіх гілок влади.
21. Також скаржник просить розглянути цю справу як зразкову та в межах рішення по цій зразковій справі з метою усунення правової невизначеності встановити, що:
- дії вищих посадових осіб (КМУ, ПФУ та ін.) щодо невиконання Закону №1058-IV та підміни індексації незаконними доплатами мають ознаки умисних кримінальних правопорушень (ст. 109, 191 КК України);
- індексація пенсії є автоматичним обов`язком держави. Невиконання цього обов`язку створює беззаперечний борг держави перед громадянином. Умисне, триваюче утримання цього боргу, незважаючи на звернення громадянина, є триваючим злочином (таємним викраденням майна - стаття 185 КК України), оскільки борг з 30 листопада 2025 року не повернуто і він продовжує зростати;
- після вирішення правового питання Верховним Судом (встановлення незаконності постанов КМУ), будь-які подальші справи про стягнення заборгованості з індексації втрачають ознаки публічно-правового спору і мають розглядатися в порядку цивільного судочинства як справи про стягнення безспірного боргу.
22.  Прохальну частину з урахуванням доповнень до апеляційної скарги ОСОБА_1 формулює так:
«Скасувати рішення у справі № 752/18742/22 за його позовом (до Пенсійного фонду України про встановлення факту та відшкодування шкоди), в якій суд першої інстанції (Голосіївський районний суд м. Києва) закрив провадження у справі та ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2025 року, направити справу до суду першої інстанції та вирішити його спір по суті.
Визнати, що дії (та бездіяльність) держави в особі суддів, слідчих, ПФУ та органів виконавчої влади призвели до порушення принципу правової визначеності та передбачуваності законодавства, а також порушили мої легітимні очікування та права, гарантовані Президентом України (ст. 102 Конституції України) та рішеннями Конституційного Суду України (ст. 150 Конституції України).
Визнати факт порушення Конституції України (ст. ст. 3, 27, 28, 41, 46, 48, 49 Конституції України), який полягає у системному зменшенні реального розміру пенсійного забезпечення (падіння з 81% до 37% від мінімальної зарплати), що призвело до зубожіння та прямої загрози моєму життю.
Визнати протиправною бездіяльність органів влади щодо ігнорування рішень КСУ та невиконання судових рішень (ст. 382 КК України), що свідчить про руйнацію правової системи.
Стягнути на мою користь моральну та матеріальну шкоду (ст. 56 Конституції), завдану цими антиконституційними діями, або передати цю частину вимог за належною юрисдикцією до суду, який зобов`язаний це стягнути, попередньо встановивши факт порушення в цьому суді.
В рамках цього рішення, з метою усунення системної правової невизначеності та виконання завдань зразкової справи, встановити та оприлюднити правовий висновок про те, що після ухвалення рішення у цій зразковій справі, всі подальші спори про стягнення заборгованості з індексації пенсій, що виникли з аналогічних підстав, втрачають ознаки публічно-правового спору і мають розглядатися судами в порядку цивільного судочинства як справи про стягнення безспірного боргу.
Визнати наявність у цій справі виключної правової проблеми, яка полягає у системній правовій невизначеності щодо юрисдикції та порядку захисту прав пенсіонерів, що призвело до масового порушення права на справедливий суд.
Визнати протиправною бездіяльність держави України, що полягає у створенні її судовими органами, включаючи Верховний Суд, умов, за яких громадянин фактично позбавлений ефективного засобу юридичного захисту.
Визнати мене викривачем корупційної схеми та стягнути на мою користь з держави України винагороду у розмірі 24 000 000 (двадцять чотири мільйони) гривень.
Крім того, оскільки я особисто виконав роботу Міністерства юстиції України, виявивши та обґрунтувавши неконституційність низки нормативно-правових актів, від якої ухилилася міністр юстиції, виплатити мені винагороду за виконану роботу в розмірі тримісячного посадового окладу міністра юстиції.
Виділити матеріали щодо корупційної схеми та направити їх до САП / НАБУ для порушення провадження та подальшого розгляду в Вищому антикорупційному суді (далі - ВАКС)».
23. Також позивач просить винести окрему ухвалу, якою зобов`язати негайно вступити у справу як його представника (захисника) в суді НАЗК (для захисту прав викривача корупційного злочину відповідно до статті 53-9 Закону України «Про запобігання корупції») або Генеральну прокуратуру України (як особи з інвалідністю, яку державна система безоплатної вторинної правової допомоги залишила без допомоги; відповідно до ст. 23 Закону «Про прокуратуру») у зв`язку з викриттям ним корупційного злочину та саботажем з боку системи безоплатної вторинної правової допомоги.
Рух апеляційної скарги
24. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 12 грудня 2025 року відкрила апеляційне провадження у цій справі, а ухвалою від 14 січня 2026 року призначила розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на 05 лютого 2025 року.
Короткий зміст викладених у відзиві на апеляційну скаргу доводів
25. Президент України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
26. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
27.  Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
28. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
29. Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
30. На підставі положень пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
31. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).
32. За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
33. Згідно із частиною четвертою статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроєкту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
34. Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині другій статті 19 КАС України, а саме справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.
35. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
36. Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України визначені статтею 266 КАС України, правила якої поширюються на розгляд адміністративних справ щодо, зокрема, законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
37. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що положення частини першої статті 2, пункту 2 частини першої статті 4, статей 5, 19 та частини першої статті 266 КАС України слід розуміти так, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися тільки ті правові акти, дії чи бездіяльність, зокрема, Президента України та Верховної Ради України, які прийнято / вчинено / допущено у правовідносинах, у яких Президент України чи Верховна Рада України реалізує свої владні (управлінські) функції / повноваження.
38. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зміст та обґрунтування позовних вимог, з якими ОСОБА_1 звернувся у цій справі до Верховного Суду, які, як можна зрозуміти з наведених позивачем формулювань, стосуються його незгоди з тим, як (яким чином) глава держави виконує / реалізовує свої повноваження у низці сфер суспільних відносин, зокрема соціального забезпечення, погоджується з твердженням суду першої інстанції, що заявлений у цій справі позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
39. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
40. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про відмову у відкритті провадження у цій справі у зазначеній частині вимог.
41. Суд першої інстанції також слушно не зазначив, у порядку якого судочинства має розглядатись такий спір, оскільки, на переконання Великої Палати Верховного Суду, поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, треба тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду судами загальної юрисдикції.
42. Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18 та від 26 лютого 2019 року в справі № 9901/787/18.
43. У відповідь на доводи апелянта про обмеження його права на доступ до суду Велика Палата Верховного Суду насамперед звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
44. У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. The United Kingdom), Series A, № 93).
45. Велика Палата Верховного Суду вважає, що законодавчі обмеження можливості оскарження діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема Президента України, не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки така діяльність може бути оскаржена в суді, якщо вона допущена у правовідносинах, у яких Президент України реалізує свої владні (управлінські) функції.
46. Натомість у справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно визначив, що позовні вимоги спрямовані на те, аби спонукати Президента України реалізувати свої повноваження як суб`єкта законодавчої ініціативи і суб`єкта права на конституційне подання, що не охоплюється завданням адміністративного судочинства. Така інтенція суперечить установленому конституційному ладу, за яким державна влада поділена на три гілки, а органи держави та їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.
47. У зв`язку із цим Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи апеляційної скарги про незабезпечення судом першої інстанції конвенційних прав позивача.
48. Клопотання ОСОБА_1 які надійшли до Великої Палати Верховного Суду, а саме про витребування доказів, виклик та допит свідків, залучення третіх осіб, зупинення провадження та винесення окремої ухвали Велика Палата Верховного Суду залишає без задоволення, оскільки вони не містять жодного правового обґрунтування та не підтверджені відповідними доказами. Крім того вони не є такими, щоб завадили здійснювати розгляд цієї справи та за її наслідками ухвалити відповідне судове рішення, оскільки в цьому випадку розгляд справи по суті не здійснюється. Крім того клопотання позивача про розгляд вказаної справи як зразкової також не підлягає задоволенню, оскільки для цього підстави, визначені КАС України, відсутні.
49. Щодо вимог позивача, викладених у додаткових поясненнях, слід зазначити, що, як можна зрозуміти з їх змісту, вони сформульовані як нові вимоги, які підлягають розгляду судом першої інстанції за правилами частини п`ятої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. Так, апеляційна скарга ОСОБА_1 подана на ухвалу Касаційного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року, законність та обґрунтованість якої відповідно до частини першої статті 308 КАС і перевіряє Велика Палата Верховного Суду.
50. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
51. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
52. На підставі частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
53. Велика Палата вважає, що суд першої інстанції ухвалу від 17 листопада 2025 року у справі № 990/552/25 постановив з дотриманням норм процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків цього суду, підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.
Висновки щодо розподілу судових витрат
54. Згідно із частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
55. Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 266, 311, 312, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2025 року у справі № 990/552/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає
Суддя-доповідач О. А. Губська
Судді:	О. О. Банасько  О. В. Білоконь  О. Л. Булейко  І. А. Воробйова  А. А. Ємець  Л. Ю. Кишакевич  В. В. Король  С. І. Кравченко 		О. В. Кривенда  М. В. Мазур  С. Ю. Мартєв  К. М. Пільков  С. О. Погрібний  Н. С. Стефанів  Т. Г. Стрелець  І. В. Ткач  В. Ю. Уркевич