ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 березня 2026 року 
м. Київ 

справа № 760/24534/24
провадження № 61-13101св25

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , 
відповідач - Київська міська рада, 
треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Київської міської ради та Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації на постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року в складі колегії суддів Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І. у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Київської міської ради, треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання права користування квартирою,

ВСТАНОВИВ: 

ОПИСОВА ЧАСТИНА 

Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання права користування квартирою.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що у 2013 році вона познайомилася з ОСОБА_3 та в подальшому у них склались близькі дружні стосунки і вони почали проживати спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вести разом спільне господарство. 

Позивач та ОСОБА_3 проживали у квартирі АДРЕСА_1 (далі - квартира), яка належала ОСОБА_3 на праві користування, на підставі ордеру серії Б, № 002872, виданого 18 жовтня 2013 року Святошинською районною у місті Києві державною адміністрацією на виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 червня 2012 року у справі № 22-2690/9597/12.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народився син ОСОБА_2 , біологічним батьком якого є ОСОБА_3 , що встановлено рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06 травня 2022 року у справі № 686/31098/19.

Позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер у віці 30 років. 

Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв його син ОСОБА_2 . Станом на 16 лютого 2023 року інші спадкоємці відсутні.

Позивач звертала увагу на те, що вона як член сім`ї ОСОБА_3 вселилася у спірну квартиру за його згодою, як наймача квартири, та вони спільно проживали у ній, вели спільне господарство, несли спільні витрати на оплату комунальних та інших послуг, на придбання речей спільного користування. Заперечень та перешкод з боку інших осіб щодо її з сином проживання у спірній квартирі не було. Вона піклувалась про здоров`я її чоловіка, а після його смерті забезпечила поховання. У спірній квартирі ніхто не зареєстрований. Після смерті чоловіка вона разом з сином постійно проживають у квартирі, користуються нею на правах членів сім`ї наймача та вона особисто сплачує всі комунальні послуги.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати за нею та малолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право користування спірною квартирою.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій 

Солом`янський районний суд міста Києва рішенням від 01 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, вважав доведеним, що вселення позивача у спірну квартиру відбулося з порушенням вимог законодавства, оскільки позивач зберігала за собою право користування квартирою, у якій вона та її малолітній син були зареєстровані. Доказів щодо її непроживання за адресою реєстрації суду не надано, як і не надано доказів, які б підтверджували, що спірна квартира була її постійним місцем проживання, тривалість часу проживання, ведення з ОСОБА_3 спільного господарства. 

Київський апеляційний суд постановою від 23 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , задовольнив.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , задовольнив.

Визнав за ОСОБА_1 та малолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право користування спірною квартирою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд керувався тим, що малолітній ОСОБА_2 є сином та єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , якому за життя належала на праві користування спірна квартира. ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру на законних підставах як малолітній син наймача ОСОБА_3 , у зв`язку з чим згода на його вселення не вимагалась.

Зберігання за ОСОБА_1 реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , не є достатньою підставою вважати її такою, що вселилася у спірну квартиру з порушенням встановленого законом порядку. Сам лише факт відсутності реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того суд врахував те, що факт постійного проживання малолітнього ОСОБА_2 разом з матір`ю у спірній квартирі підтверджено належними доказами, зокрема, копіями квитанцій про сплату ОСОБА_1 комунальних послуг за квартиру, копією декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, копією акта про фактичне проживання позивача та сина ОСОБА_2 у спірній квартирі, а також актом обстеження умов проживання дитини. Також обставини постійного проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі та ведення з ОСОБА_3 спільного господарства, наявність спільного побуту та сімейного бюджету, підтримання фактичних шлюбних відносин встановлено рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06 травня 2022 року у справі № 686/31098/19 щодо визнання ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_4 , що помилково не взяв до уваги суд першої інстанції та відхилив як неналежний доказ.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг Київської міської ради та Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації

22 жовтня 2025 року Київська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

24 жовтня 2025 року Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

У касаційних скаргах заявники посилаються на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначають, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а також суд не врахував висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19, від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18, від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16, від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17, від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17.

Також заявники зазначають, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 953/3382/23, оскільки встановлені судом обставини у зазначеній справі не є подібними до обставин, встановлених у цій справі.
Вважають, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог та визнаючи за позивачами право користування спірною квартирою, не врахував те, що ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 на час розгляду справи судом першої інстанції зберігали постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, що виключає застосування до спірних правовідносин норм статті 65 ЖК України.

Суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав належної оцінки тому факту, що процедура, яка передбачена чинним законодавством щодо вселення у спірне житло не була дотримана. Обставина спільного проживання ОСОБА_1 разом з наймачем у спірній квартирі, не свідчить про дотримання нею порядку та правил вселення, передбачених чинним законодавством, а також не свідчить про набуття права користування спірним житлом. Доказів про наявність перешкод у реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі за життя померлого наймача до суду не надано, так само як і не надано жодних відповідних звернень до органу реєстрації та відмови у такій реєстрації за спірною адресою.

Крім того, заявники вважають помилковими посилання апеляційного суду на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 06 травня 2022 року у справі № 686/31098/19 та на те, що у зазначеному рішенні встановлені преюдиційні обставини постійного проживання ОСОБА_1 за спірною адресою та ведення нею спільного господарства з ОСОБА_3 . Звертають увагу на те, що зазначене рішення суду у справі № 686/31098/19 ґрунтувалося виключно на поясненнях позивача, а наведені нею факти не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, у актовому записі про народження дитини батько був записаний зі слів матері, а факт батьківства встановлювався у 2019 році, тобто через п`ять років після народження ОСОБА_2 . У зв`язку з чим заявники вважають, що відсутні докази того, що за життя батько визнавав сина ОСОБА_2 та надавав згоду на його вселення у спірну квартиру. 

Під час розгляду справи № 686/31098/19 не досліджувалось питання наявності згоди ОСОБА_3 на вселення у спірну квартиру позивача та її сина, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Тому, на думку заявників, зазначене судове рішення не може бути доказом постійного проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі та ведення з ОСОБА_3 спільного господарства.

Також заявники вважають помилковими висновки суду апеляційної інстанції про те, що оскільки ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_3 , то до нього перейшло право користування квартирою. Зазначають, що спірна квартира на праві власності належить Київській міській державній адміністрації, квартира є комунальною власністю територіальної громади міста Києва та не може бути спадковим майном. ОСОБА_3 за життя не звертався до органу приватизації з відповідною заявою щодо приватизації спірної квартири. 

Рух справи у суді касаційної інстанції 

Ухвалою від 27 жовтня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою Київської міської ради та витребував матеріали справи з Солом`янського районного суду міста Києва.

Ухвалою від 30 жовтня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації.

У листопаді 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2025 року Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Київської міської ради, в якому підтримує доводи касаційної скарги у повному обсязі, просить касаційну скаргу задовольнити, а оскаржувану постанову скасувати та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційні скарги Київської міської ради та Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому, посилаючись на безпідставність доводів касаційних скарг, обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційні скарги залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

У грудні 2025 року Київська міська рада подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому підтримує доводи касаційної скарги у повному обсязі, просить касаційну скаргу задовольнити, а оскаржувану постанову скасувати, рішення суду першої інстанції залишити у силі.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами 

Суди встановили, що Київській міській державній адміністрації на праві власності на підставі договору дарування від 24 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С. В. та зареєстрованого за номером 459, належала спірна квартира (т. 1, а. с. 201). 

18 жовтня 2013 року Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація, на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2013 року у справі 22-2690/953/12, на ім`я ОСОБА_3 , на одну особу, видала ордер серії Б, № 002872, на право зайняття спірної квартири (т. 1, а. с. 24-29). 

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (т. 1, а. с. 12).

Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а. с. 31).

Рішенням від 06 травня 2022 року Хмельницький міськрайонний суд у справі № 686/31098/19 визнав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зобов`язав Хмельницький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницьк) внести зміни до актового запису про народження дитини за № 2416 від 19 серпня 2014 року, вказавши, що батьком ОСОБА_4 , громадянина України, є ОСОБА_3 та змінити прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_5 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (т. 1, а. с. 13).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Києва від 07 жовтня 2024 року № 120319475 про зареєстрованих у спірному житловому приміщенні з 31 жовтня 2013 року до 17 вересня 2019 року був зареєстрований ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 134).

Позивач ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 

Позиція Верховного Суду 

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам закону. 

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційних скарг, врахувавши відзиви на касаційні скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення з огляду на таке. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Предметом спору у цій справі є визнання за ОСОБА_1 та малолітнім ОСОБА_2 права користування спірною квартирою.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) 1995 року, рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) 2010 року).

ЄСПЛ також констатував, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine)).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, об`єктом захисту визнано порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. 

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 395 ЦК України встановлено, що право користування є речовим правом на чуже майно та відповідно до статті 396 ЦК України підлягає захисту відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Отже, особа має право звернутися до суду із позовом про визнання права користування майном, якщо це право порушується, оспорюється чи не визнається.

Передумовою для застосування наведених норм права є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Колегія суддів зауважує, що Київська міська рада та Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація заперечують право позивачів на користування спірною квартирою, а отже такі обставини дають підстави для висновку про наявність спору про право позивачів на користування спірним нерухомим майном, яке може бути захищене шляхом пред`явлення цього позову. З огляду на зазначене суди діяли відповідно до вимог чинного процесуального законодавства, розглянувши спір по суті позовних вимог.

У статті 9 ЖК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер. 

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити у займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися у жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з частинами першою та другою статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання у квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

У статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Подібний порядок правозастосування продемонстрований Верховним Судом у постанові від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановили суди, ОСОБА_3 вселився у спірну квартиру на підставі ордера серії Б, № 002872, на право зайняття жилого приміщення, виданого Святошинською районною у місті Києві державною адміністрацією 18 жовтня 2013 року. 

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Суди встановили, що малолітній ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 .

Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 постійно проживають у спірній квартирі, що підтверджується, зокрема, копіями квитанцій про сплату ОСОБА_1 комунальних послуг за квартиру, копією декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, копією акта про фактичне проживання позивача та сина ОСОБА_2 у спірній квартирі, а також актом обстеження умов проживання дитини.

Також обставини постійного проживання позивача ОСОБА_1 у спірній квартирі з 2013 року та ведення з ОСОБА_3 спільного господарства, наявність спільного побуту та спільного сімейного бюджету і підтримання фактичних шлюбних відносин встановлено рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06 травня 2022 року у справі № 686/31098/19.

Установивши, що позивач та її син ОСОБА_2 вселилися у спірне житло з дозволу ОСОБА_3 як наймача спірної квартири на правах членів його сім`ї та тривалий час проживають у зазначеній квартирі, а також продовжують проживати у спірній квартирі після його смерті, позивач сплачує комунальні послуги, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що у позивачів виникло самостійне права користування спірним житлом, яке захищається конституційними та конвенційними гарантіями права на житло.

Відповідач такі обставини не спростував.

Доводи касаційних скарг про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав належної оцінки тому факту, що процедура, яка передбачена чинним законодавством щодо вселення у спірне житло не була дотримана, є безпідставними, оскільки, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, на час вселення у спірну квартиру ОСОБА_2 був малолітнім, тому на вселення до батька (наймача) згоди всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, не вимагалось та відповідно до статей 64, 65 ЖК України він є членом сім`ї наймача (малолітнім сином наймача), що вселився до спірного житлового приміщення на законних підставах.

Доводи касаційних скарг про те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що за життя батько визнавав сина ОСОБА_2 та надавав згоди на його вселення у спірну квартиру, а також посилання заявників на те, що батьківство ОСОБА_3 встановлено судом лише через п`ять років після народження ОСОБА_2 та після смерті ОСОБА_3 , колегія суддів вважає безпідставними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені доводи спростовуються судовим рішенням у справі № 686/31098/19, в якому встановлено, що за життя ОСОБА_3 визнавав своє батьківство, виховував та матеріально утримував сина. Також факт визнання ОСОБА_3 свого батьківства стосовно сина ОСОБА_2 , а також факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю, ведення ними спільного господарства підтверджено поясненнями родичів (діда та баби) ОСОБА_3 , про що зазначено у судовому рішенні Хмельницького міськрайонного суду від 06 травня 2022 року у справі № 686/31098/19.

Доводи касаційних скарг про те, що суд апеляційної інстанції не врахував те, що позивачі не були зареєстровані у спірній квартирі, а також не надали доказів про наявність перешкод у такій реєстрації, колегія суддів не бере до уваги, оскільки наявність чи відсутність реєстрації сама собою не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. 

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 червня 2020 року у справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18), від 26 грудня 2024 року у справі № 489/1183/21 (провадження № 61-7939св24).

Також безпідставними є доводи касаційних скарг про те, що суд апеляційної інстанції не врахував те, що позивачі на час розгляду справи були зареєстровані у іншому житлі ( АДРЕСА_2 ), що виключає визнання за позивачами право користування спірною квартирою, з огляду на таке.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження.

У частині четвертій статті 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та / або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

Верховний Суд зазначає, що хоча позивачі і не були зареєстровані у спірній квартирі, однак вони набули права користування квартирою, оскільки вселилися у житлове приміщення зі згоди наймача на правах члена його сім`ї. Реєстрація (декларування) місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод або підставою для їх обмеження, не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом, про проживання в якому особа повідомила.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2025 року в справі № 646/7675/21 (провадження № 61-8425св25).

Крім того, колегія суддів враховує те, що у матеріалах справи відсутні докази наявності у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності іншого житла.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що після смерті наймача ОСОБА_3 , у силу положень статті 106 ЖК України, права та обов`язки наймача спірної квартири перейшли до позивачів, які на день смерті були членом сім`ї наймача.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку відповідно до вимог статей 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, унаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У цілому доводи касаційних скарг не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та обґрунтованих висновків, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявників з їх оцінкою та посилань на обставини, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які посилаються заявники у касаційних скаргах, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки у задоволенні касаційних скаргах відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 

Щодо клопотання про розгляд справи за участі сторін

У своїх касаційних скаргах заявники заявили клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участі сторін.

У суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі (частина перша статті 402 ЦПК України).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень і є правом, а не обов`язком суду.

Оскільки Верховний Суд не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень і така необхідність відсутня, тому підстави для задоволення клопотань Київської міської ради та Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

У задоволенні клопотань Київської міської ради та Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про розгляд справи у судовому засіданні за участі сторін відмовити.

Касаційні скарги Київської міської ради та Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення. 

Постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	Є. В. Петров	
		
	 А. І. Грушицький	
		
	 І. В. Литвиненко