ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року
м. Київ

справа № 293/2544/21
провадження № 51-3240 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 26 березня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2025 року, якими
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця 

АДРЕСА_1 ,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Черняхівський районний суд Житомирської області вироком від 26 березня 2024 року засудив ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Житомирський апеляційний суд 14 травня 2025 року вирок місцевого суду залишив без зміни, в порядку ч. 2 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) на підставі ч. 7 ст. 72 КК зарахував ОСОБА_7 в строк покарання період перебування під цілодобовим домашнім арештом з 15 вересня до 07 жовтня 2021 року з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
За обставин, детально викладених у судових рішеннях, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 12 вересня 2021 року приблизно о 23:00, перебуваючи на території домогосподарства АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та словесного конфлікту умисно наніс один удар дерев`яним держаком від лопати в голову ОСОБА_8 , спричинивши потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, від яких останній помер.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що:
- суд апеляційної інстанції:
- не врахував:
- висновків Касаційного кримінального суду з питань кваліфікації дій особи як необхідної оборони та не спростував доводів апеляційної скарги в цій частині;
- віктимної поведінки потерпілого; 
- того, що під час апеляційного розгляду сторона обвинувачення визнала, що потерпілий ОСОБА_9 вчиняв протиправну діяльність стосовно ОСОБА_7 ;
- не дав відповідей на всі доводи апеляційної скарги, не проаналізував їх та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК;
- не навів в ухвалі ґрунтовних мотивів, чому взяв до уваги одні докази та відкинув інші;
- суди:
- дали неправильну оцінку фактичним обставинам, показанням свідків, письмовим доказам у справі;
- неправильно кваліфікували дії його підзахисного, оскільки ОСОБА_7 діяв у межах необхідної самооборони та не перевищував їх.
Позиції учасників судового провадження
Захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що є посилання у касаційній скарзі захисника. 
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 покликається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час судового провадження, що, на його думку, є достатніми підставами для скасування судових рішень.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
За приписами ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - під кутом зору достатності та взаємозв`язку. 
Згідно зі ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.
При цьому суд першої інстанції врахував, зокрема:
- показання самого обвинуваченого, потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ; 
- пояснення експертів ОСОБА_24 , ОСОБА_25 ;
- відомості, що містяться у:
- протоколах огляду місця події від 13 вересня 2021 року;
- протоколах проведення слідчого експерименту від 19 та 22 жовтня, 26 листопада, 04, 06 та 09 грудня 2021 року;
- протоколі огляду предметів від 24 вересня, 25 листопада 2021 року;
- висновках експерта № 907 від 13 вересня 2021 року, № 1542 від 21 жовтня 2021 року, № 210-МК від 24 листопада 2021 року, № 2075/43 від 14 грудня 2021 року, № 275 від 22 грудня 2023 року.
Отже суд першої інстанції на підставі вказаних доказів установив сукупність усіх визначених законом ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та, ухвалюючи вирок, дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 винен в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до його смерті.
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом, з дотриманням вимог КПК, правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість.
Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог ст. 337 КПК, в межах пред`явленого обвинувачення, та діям ОСОБА_7 дано правильну юридичну оцінку. Вирок суду першої інстанції містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, в ньому викладені дані про спосіб і мотив вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин, тобто він відповідає вимогам статей 368, 370, 373, 374 КПК.
Обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставину, яка пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, а також дані про особу обвинуваченого, зокрема, те, що він раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно.
Згідно з приписами ст. 418, ч. 2 ст. 419 КПК судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.
Так, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , доводи якої фактично є аналогічними до доводів, викладених у його касаційній скарзі, з дотриманням вимог 404, 405, 407, 412-414 КПК проаналізував їх, дав на них відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, досліджених місцевим судом і врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_7 , та не знайшов підстав для скасування вироку чи закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК, як просив захисник. 
Зокрема, безпосередньо дослідивши письмові докази за клопотанням захисника, здобуті у справі докази, та проаналізувавши встановлені місцевим судом фактичні обставини кримінального провадження, суд апеляційної інстанції відхилив доводи захисника про ненадання належної оцінки показанням свідків і письмовим доказам у справі у їх сукупності та у своєму рішенні вказав на те, що  ОСОБА_7 діяв з метою умисного нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 і його винуватість доведена поза розумним сумнівом належними і допустимими доказами, наданими стороною обвинувачення.
На доводи захисника про неправомірну поведінку потерпілого ОСОБА_9 , у зв`язку з чим ОСОБА_7 був вимушений захищатись, апеляційний суд зазначив про те, що матеріали кримінального провадження не містять доказів наміру та можливості ОСОБА_9 застосувати до ОСОБА_7 фізичне насильство з використанням засобу (способу), небезпечного для життя чи здоров`я останнього, та слушно зауважив на тому, що за приписами ч. 1 ст.337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Апеляційний суд достатньо переконливо спростував доводи сторони захисту щодо доведеності характеру тілесного ушкодження, його ступеня тяжкості та наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_7 та заподіяними потерпілому ОСОБА_9 тілесними ушкодженнями, наслідками, що настали, а також умислу ОСОБА_7 на спричинення потерпілому таких тілесних ушкоджень.
Клопотання захисника про дослідження письмових доказів розглянуто відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Інших клопотань, як то про допит свідків чи експертів, сторона захисту не заявляла.
Відтак суд, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав, дотримався вимог статей 10, 22 КПК. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. 
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає, що під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 не було порушено балансу інтересів сторін кримінального провадження, вони нарівно використовували надані їм процесуальні права на збирання та подання до суду доказів, мали достатньо часу для обстоювання своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК. 
Також апеляційний суд перевірив вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та, погодившись з урахованими місцевим судом обставинами, визнав його обґрунтованим. Водночас дійшов правильного висновку про необхідність зарахування обвинуваченому у строк покарання часу застосування до нього цілодобового домашнього арешту. 
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Доводи захисника про неправильну, на його думку, кваліфікацію дій ОСОБА_7 через перебування останнього у стані необхідної оборони 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 стверджує про те, що суди неправильно кваліфікували дії його підзахисного, оскільки ОСОБА_7 діяв в межах необхідної самооборони та не перевищував їх.
Ці доводи також були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які визнали їх необґрунтованими. 
Частиною 2 статті 121 КК установлено кримінальну відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене способом, що має характер особливого мучення, або вчинене групою осіб, а також з метою залякування потерпілого або інших осіб, чи з мотивів расової, національної або релігійної нетерпимості, або вчинене на замовлення, або таке, що спричинило смерть потерпілого.
За змістом ст. 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Статтею 36 КК визначено право кожної особи на необхідну оборону, що є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (стаття 27 Конституції України).
Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36).
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
При розгляді справ даної категорії суди також повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалась, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної й достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Тож, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
У цій справі суди встановили, що в ході конфлікту між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 виникла бійка, під час якої вони один одному наносили удари. Після чого ОСОБА_7 завдав ОСОБА_9 дерев`яною палицею (держаком від лопати) один удар у голову, що засуджений не заперечував та пояснив, що він захищався. 
Проте під час розгляду кримінального провадження суди не встановили з боку ОСОБА_9 такого посягання, що унеможливлювало б його уникнення ОСОБА_7 без застосування палиці та нанесення потерпілому удару в голову. 
Локалізація тілесного ушкодження (удар у життєво важливий орган людини - голову), сила удару (значна) і знаряддя, яким воно заподіяно (дерев`яна палиця від лопати), свідчать про наявність у ОСОБА_7  умислу саме на спричинення ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження. Засуджений не міг не передбачати і не усвідомлювати, що в результаті своїх дій ОСОБА_9 отримає тілесні ушкодження, від яких може померти. 
Тому суди дійшли висновку про те, що ОСОБА_7 в стані необхідної оборони не перебував.
З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з викладеними у судових рішеннях висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час розгляду цього кримінального провадження як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу, вважає їх достатньо обґрунтованими та переконливими.
Беззаперечних доводів, які би ставили під сумнів законність судових рішень, умотивованість їхніх висновків, захисник у касаційній скарзі не навів.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК, та які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити/постановити законні й обґрунтовані судові рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 26 березня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3