УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 448/1943/25
провадження № 51-461 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року про повернення апеляційної скарги. 
Суть питання та встановлені судом обставини
Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 14 листопада 2025 року задоволено клопотання потерпілої ОСОБА_4 . Звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ст. 126-1 КК України на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 серпня 2025 року за № 12025141230000205, закрито.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року відмовлено 
в задоволенні клопотання першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначеної ухвали, а апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга, у якій перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Вважає, що рішення про відмову в поновленні строку на апеляційне оскарження та повернення апеляційної скарги є необґрунтованим. Зазначає, що строк апеляційного оскарження першим заступником керівника, який є самостійним суб`єктом оскарження за ч. 4 ст. 36 КПК України, пропущено з незалежних від нього причин. Посилання суду апеляційної інстанції щодо присутності під час постановлення оскарженої ухвали прокурора місцевої прокурора, як на підставу відмови у поновленні строку, неприйнятне. Зазначає, що копію ухвали Мостиського районного суду Львівської області від 14 листопада 2025 року Львівська обласна прокуратура отримала 26 листопада 2025 року, а до цього про вказане рішення прокуратурі відомо не було.
Мотиви Суду
Перевіривши касаційну скаргу з доданими до неї матеріалами, Суд дійшов висновку, що у відкритті провадження слід відмовити, з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Статтею 116 КПК України передбачено, що процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу суду першої інстанції протягом семи днів з дня її оголошення.
При цьому ч. 3 цієї статті передбачено, що у випадку, якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа, яка її подала, 
не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції 
за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.
Частиною 1 ст. 117 КПК України встановлено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Зокрема, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.
З копії ухвали Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року вбачається, що перший заступник керівника обласної прокуратури, не погодившись з ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 14 листопада 2025 року, яку було проголошено того ж дня, подав апеляційну скаргу 03 грудня 2025 року, тобто поза межами встановленого законом строку на її оскарження, з клопотанням про його поновлення.
В обґрунтування своєї позиції прокурор послався на те, що копія вказаної ухвали надійшла до Львівської обласної прокуратури лише 26 листопада 2025 року, а до цього про ухвалення рішення відомо не було.
Колегія суддів Львівського апеляційного суду, перевіривши матеріали провадження за скаргою, керуючись вимогами кримінального процесуального закону, правильно звернула увагу на те, що строк апеляційного оскарження для прокурора, якого було викликано до суду в установленому законом порядку, рахується з моменту оголошення оскарженого судового рішення. 
Суд апеляційної інстанції в ухвалі вказав, що у судовому засіданні під час оголошення ухвали був присутній прокурор Мостиського відділу Яворівської окружної прокуратури Львівської області.
Наведені ж прокурором причини пропуску строку на апеляційне оскарження колегія суддів визнала неповажними. 
Суд зауважив, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави, а отже, з огляду на те, що у судовому засіданні брав участь прокурор місцевої прокуратури, доводи першого заступника щодо незнання про постановлення ухвали визнав неприйнятними. З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції.
Згідно з ч. 4 ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур, обласна прокуратура є органом прокуратури вищого рівня щодо окружних прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.
Прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.
Під час здійснення повноважень, пов`язаних з реалізацією функцій прокуратури, прокурори є незалежними, самостійно приймають рішення про порядок здійснення таких повноважень, керуючись при цьому положеннями закону, а також зобов`язані виконувати лише такі вказівки прокурора вищого рівня, що були надані з дотриманням вимог ст. 17 Закону України «Про прокуратуру».
Прокурори вищого рівня мають право давати вказівки прокурору нижчого рівня, погоджувати прийняття ним певних рішень та здійснювати інші дії, що безпосередньо стосуються реалізації цим прокурором функцій прокуратури, виключно в межах та порядку, визначених законом.
Отже, очевидно, що прокуратура в України утворює єдину ієрархічну систему, у якій прокуратури нижчого рівня підпорядковані відповідним прокуратурам вищого рівня.
Законом України «Про прокуратуру» та кримінальним процесуальним законодавством закріплено окремі форми представництва інтересів громадянина або держави в суді, у тому числі за ч. 4 ст. 36 КПК України право на подання апеляційної та/або касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, прокурорами вищого рівня, зокрема Генеральним прокурором (особою, яка виконує його обов`язки), його першим заступником та заступником, заступником Генерального прокурора 
- керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (особою, яка виконує його обов`язки), його першим заступником та заступником, керівником обласної прокуратури, його першим заступником та заступником, незалежно від їх участі в судовому провадженні.
Однак, те, що прокурорам вищого рівня надано право на подання зазначених скарг, заяв, не означає, що для них існує окремий порядок оскарження судових рішень чи їх перегляду.
Виходячи з системного аналізу норм кримінального процесуального закону, правом на апеляційне, касаційне оскарження наділений прокурор, який брав участь у судовому провадженні, а також незалежно від такої участі, прокурори вищого рівня, зазначені в ч. 4 ст. 36 КПК України.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа № 629/847/15-к), скаргу також має право подати прокурор, який був включений до групи прокурорів, однак не брав участі у судових засіданнях.
У контексті статей 393, 425 КПК України усі ці особи є рівнозначними суб`єктами оскарження та визначені у законі як «прокурор».
Питання внутрішньої організації роботи прокуратури не входять до компетенції суду, а тому не можуть впливати на розгляд кримінального провадження. 
За таких обставин, висновок про те, що для прокурора строк апеляційного оскарження рахується з моменту оголошення судового рішення є правильним. 
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 127/17092/18, особа, яка бажає подати апеляційну скаргу, має діяти сумлінно для того, щоб ефективно реалізувати своє право. Хоча ст. 117 КПК України містить норму щодо поновлення пропущеного строку, але це можливо лише в разі наявності поважних причин пропуску такого строку. 
Так, про поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження може свідчити наявність конкретних обставин, які об`єктивно перешкоджали своєчасному зверненню до суду зі скаргою протягом встановленого законом строку на апеляційне оскарження рішення суду, виникли раптово, носили несподіваний характер і не могли бути контрольовані апелянтом. 
Однак таких обставин прокурором наведено не було, немає їх і у поданій касаційній скарзі.
Апеляційним судом встановлено, що сторону обвинувачення було належно повідомлено про розгляд, більш того прокурор був присутній у судовому засіданні. 
Посилання першого заступника керівника обласної прокуратури на те, що він не знав про постановлення ухвали, як на причину пропуску строку, правильно визнано судом неприйнятними. 
Доказів, що сторона обвинувачення була позбавлена можливості своєчасно отримати чи ознайомитись з судовим рішенням, яке є у загальному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, суду надано не було. 
Отримання Львівською обласною прокуратурою копії оскарженої ухвали 26 листопада 2025 року саме по собі не може свідчити про поважність пропуску строку прокурором та бути підставою для його поновлення.
З урахуванням положень п. 2 ч. 2 ст. 395 КПК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в поновленні строку апеляційного оскарження ухвали Мостиського районного суду Львівської області від 14 листопада 2025 року, оскільки прокурор не навів об`єктивних причин пропуску строку на апеляційне оскарження, які б суд апеляційної інстанції міг визнати поважними, та відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК України правильно повернув апеляційну скаргу.
Ухвала Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року є законною, обґрунтованою та вмотивованою.
Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, про що йдеться 
в касаційній скарзі, колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наявних матеріалів провадження убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
З цих підстав та, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року про повернення апеляційної скарги.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3