УХВАЛА

25 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 359/523/23
провадження № 61-10626св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Гудими Д. А, Краснощокова Є. В., Крата В. І., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2023 року в складі судді Муранової-Лесів І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Борисової О. В., Кирилюк Г. М.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») про захист прав споживача, стягнення депозитного вкладу, нарахованих відсотків за договором, пені, 3 % річних та інфляційних втрат.
Позов мотивований тим, що 10 лютого 2020 року між АТ «УкрСиббанк» та її батьком ОСОБА_2 був укладений договір банківського вкладу (депозиту) № 26308064082602 UAH «Гарантований капітал», за умовами якого сума вкладу становить 300 000,00 грн, розмір процентної ставки - 5,70 % річних зі строком зберігання з 10 лютого 2020 року до 11 лютого 2021 року.
24 серпня 2022 року між нею та її батьком укладений договір дарування грошових коштів, за умовами якого її батько передав безоплатно їй у власність, а вона прийняла у дар від нього гроші в сумі 300 000,00 грн, з відповідними відсотками та нарахуваннями, що знаходяться на вкладному рахунку дарувальника в АТ «УкрСиббанк». Договір дарування грошових коштів посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Науменко Л. Г. та зареєстрований за № 1118.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
05 грудня 2022 року вона звернулася до банку (відповідача) з вимогою щодо виплати грошових коштів.
Проте листом АТ «УкрСиббанк» від 07 грудня 2022 року їй відмовлено з посиланням на те, що вона не зверталась до банку і не приймала у власність кошти за вкладним рахунком. Таким чином, на переконання банку, вона не набула права власності на грошові кошти до смерті дарувальника. Також у листі АТ «УкрСиббанк» роз`яснено, що зазначений вкладний рахунок згідно з нормами статті 1218 ЦК України увійшов до складу спадщини, а тому їй необхідно звернутись до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину.
Такі дії банку порушують її права як споживача банківських послуг, оскільки отримавши договір банківського вкладу (депозиту) № 26308064082602 UАН, що посвідчує належність дарувальнику предмета договору дарування, а саме 300 000,00 грн із нарахованими відсотками відповідно до умов депозитного договору, вона, з моменту укладення договору дарування 24 серпня 2022 року, стала власником зазначеного вкладного рахунку в АТ «УкрСиббанк». Прийняття обдаровуваним за умовами депозитного договору, що посвідчує належність дарувальнику предмета договору дарування, є прийняттям дарунка, що відповідає правилам частини четвертої статті 722 ЦК України та пункту 2 договору дарування від 24 серпня 2022 року.
Отже, вона є власником грошових коштів, розміщених на вкладному рахунку № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк» з нарахованими відсотками, відповідно до умов депозитного договору за період з 11 лютого 2022 року до 05 грудня 2022 року та має право на їх отримання.
ОСОБА_1 просила стягнути з АТ «УкрСиббанк» на її користь:
суму депозитного вкладу у розмірі 300 000,00 грн;
нараховані відсотки за депозитним договором у розмірі 13 961,10 грн;
суму нарахованої пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», розраховану судом на час ухвалення рішення у справі;
3 % річних та інфляційні втрати відповідно до статті 625 ЦК України, у розмірі станом на час ухвалення судом рішення у справі;
витрати, понесені на професійну правничу допомогу.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що ані позивач, ані ОСОБА_2 до його смерті, з моменту укладення договору дарування грошових коштів не звертались до банку з метою виконання умов цього договору та прийняття/передачі грошових коштів, внесених на вкладний рахунок № НОМЕР_1 .
Також суд першої інстанції зазначив, що позивач не надала суду доказів прийняття подарованих коштів, а сам факт знаходження у неї оригіналу договору банківського вкладу (депозиту) № 26308064082602 UAH «Гарантований капітал» не може бути підтвердженням отримання дарунку, оскільки умовами договору дарування був визначений порядок набуття права власності на подаровані гроші - з моменту їх прийняття.
На переконання суду, таким прийняттям дарунку - грошових коштів, що перебували на вкладному рахунку банку (депозит) та нарахованих відсотків, мало б бути звернення позивача ОСОБА_1 до АТ «УкрСиббанк» із відповідною заявою. Оскільки відповідні дії позивачем до смерті ОСОБА_2 вчинені не були, право власності на дарунок (право вимоги за договором банківського вкладу) залишилося за спадкодавцем та відповідно до вимог статті 1218 ЦК України увійшло до складу спадщини, що відкрилася після його смерті. При цьому свідоцтво про право на спадщину позивач не отримувала.
За таких обставин, дії відповідача щодо відмови у видачі вкладу та нарахованих процентів суд визнав правомірними. Тому підстави для задоволення позову щодо стягнення суми вкладу та нарахованих позивачем процентів, а також стягнення пені в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та 3 % річних та інфляційних втрат в порядку, визначеному частиною другою статті 625 ЦК України, відсутні.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що договір дарування грошових коштів укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, його предметом є гроші в сумі 300 000,00 грн, які розміщені на рахунку № НОМЕР_1 у АТ «УкрСиббанк», з відповідними відсотками та нарахуваннями. Цим договором передбачено, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти, які перебувають на вкладному рахунку у банку, у той час як право власності на подаровані за цим договором гроші виникає у обдаровуваної з моменту їх прийняття, що узгоджується із вимогами частини першої статті 722 ЦК України.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що передача грошових коштів від дарувальника до обдаровуваної не відбулася і не могла відбутися, адже ці кошти внесені на депозит дарувальником, і станом на 24 серпня 2022 року знаходились у власності АТ «УкрСиббанк» та обліковувались на вкладному рахунку, який відкритий на ім`я ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги, що позивач прийняла дарунок, отримавши від ОСОБА_2 оригінал договору банківського вкладу, є безпідставними, оскільки згідно з пунктом 2 договору дарування право власності на подаровані за договором гроші у обдаровуваної виникає з моменту їх прийняття. Отже, у цьому випадку мова йде саме про передачу грошових коштів, які є дарунком, а не оригіналу договору банківського вкладу.
За своєю правовою природою договір банківського вкладу передбачає, що банк приймає від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), з внесенням вкладу до кредитної установи припиняється право власності вкладника на переданий вклад та виникають зобов`язальні відносини між банком та вкладником. Таким чином, вкладник не вправі розпоряджатися вкладом, внесеним на депозит банку, адже відносини власності у зв`язку із укладенням зазначеного договору трансформувалися у зобов`язально-правові відносини, що відповідним чином визначає коло повноважень сторін. Такий висновок зроблено Верховним Судом у поставі від 15 травня 2019 року в справі № 700/2095/15.
Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що право вимоги за договором банківського вкладу залишилось за спадкодавцем ОСОБА_2 та увійшло до складу спадщини, яка відкрилась після його смерті.
Оскільки апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення із банку суми банківського вкладу, суд не надавав оцінку іншим доводам апеляційної скарги, які є похідними від вимоги про стягнення з відповідача суми вкладу.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У липні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
договір дарування, яким передбачено виникнення права власності обдаровуваного на дарунок з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України) по своїй юридичній сутності відноситься до реального договору, адже він є укладеним з моменту передачі речі. При цьому одночасно відбувається два юридичних факти: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. При цьому договір дарування, яким встановлено обов`язок дарувальника передати дарунок обдаровуваному в майбутньому через певний строк (у певний термін) або у разі настання відкладальної обставини (передбачає передачу речі в майбутньому) (частина перша статті 723 ЦК України) по своїй юридичній сутності відноситься до консенсуального договору. При цьому головною умовою, за змістом частини першої статі 723 ЦК України, консенсуального договору дарування є встановлення у договорі обов`язку дарувальника передати дарунок обдаровуваному в майбутньому через певний строк (у певний термін) або у разі настання відкладальної обставини. Аналіз договору дарування грошових коштів від 24 серпня 2022 року свідчить, що у ньому відсутній встановлений обов`язок дарувальника передати дарунок обдаровуваному в майбутньому через певний строк (у певний термін) або у разі настання відкладальної обставини. Водночас у пункті 2 договору сторони узгодили, що право власності на подаровані за цим договором гроші у обдарованої виникає з моменту їх прийняття. За правилами частини четвертої статті 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. 24 серпня 2022 року обдаровуваною отримано від дарувальника оригінал договору банківського вкладу, що посвідчує належність дарувальнику предмета договору дарування, а саме 300 000,00 грн з нарахованими відсотками відповідно до умов депозитного договору. Таким чином, укладений 24 серпня 2022 року договір дарування грошових коштів є реальним договором, оскільки при його укладенні були наявні два юридичних факти: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору (узгоджено умови договору); б) передача речі однією стороною іншій. Отже, відмова AT «УкрСиббанк» у виплаті ОСОБА_1 грошових коштів з нарахованими відсотками відповідно до умов депозитного договору, у зв`язку із тим, що вона не є власником вказаних грошових коштів, а вказані кошти увійшли до спадкової маси, є безпідставною;
право власності на грошові кошти у ОСОБА_1 виникло на підставі договору дарування від 24 серпня 2022 року. Тому безпідставними є посилання судів на те, що кошти розміщені на вкладному рахунку з нарахованими відсотками є спадковим майном;
отримавши договір банківського вкладу, що посвідчує належність дарувальнику предмета договору дарування, а саме 300 000,00 грн з нарахованими відсотками, ОСОБА_1 , з моменту укладення договору дарування - 24 серпня 2022 року, стала власником вкладного рахунку в AT «УкрСиббанк», оскільки прийняття обдаровуваним за умовами депозитного договору, що посвідчує належність дарувальнику предмета договору дарування, є прийняттям дарунка, що відповідає правилам частини четвертої статті 722 ЦК України та пункту 2 договору дарування від 24 серпня 2022 року, а відтак і набула право вимоги за договором банківського вкладу на отримання коштів, розміщених на депозитному рахунку;
ОСОБА_1 набувши за договором дарування право вимоги до банку на отримання коштів, розміщених на депозитному рахунку, отримала правомочність власника отримати право власності на грошові кошти, що в своє чергу буде відповідати статті 1 Першого протоколу до Конвенції та сталій практиці ЄСПЛ щодо «легітимного очікування» на отримання коштів за договором дарування;
невиконання зі сторони відповідача обов`язку щодо повернення позивачу належних йому грошових коштів може мати наслідком порушення зобов`язання держави щодо захисту права позивача користуватися та розпоряджатися його майном - грошовими коштами в іноземній валюті, яке захищене частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. При цьому базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача. У даному випадку, пеню слід розраховувати на нараховані банком під час дії договору відсотки за користування вкладом у розмірі 13 961,10 грн. Порушення прав позивача триває й після пред`явлення позову, адже банк не повертає вклад та нараховані на нього відсотки. Тому період, за який необхідно стягувати пеню, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», починається з моменту пред`явлення вимоги до банку до дати повернення банком коштів, тобто до дня ухвалення рішення у справі;
оскільки банк не виплатив ОСОБА_1 суму депозиту разом із нарахованими відсотками після розірвання 05 грудня 2022 року депозитного договору, у ОСОБА_1 наявні підстави для стягнення з банку на її користь 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України за період з 05 грудня 2022 року до дня ухвалення судового рішення.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У січні 2025 року від АТ «УкрСиббанк» до суду надійшов відзив, який підписаний представником Лютою В. В. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що:
аналіз наведених скаржником постанов Верховного Суду щодо застосування норм права в контексті спірних правовідносин, ураховуючи критерії подібності, свідчить про їх неподібність зі справою, що переглядається з огляду на різне правове регулювання правовідносин, щодо яких виник спір у зазначених справах. Тому наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України не отримала підтвердження, що виключає скасування оскаржуваних рішень судів з цієї підстави, а касаційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України;
необґрунтованою є ще одна підстава касаційного оскарження судових рішень, яка, на думку позивача, полягає у відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. При цьому суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку);
саме вкладник є споживачем фінансової послуги. Договір банківського вкладу укладений між банком і ОСОБА_2 . Позивач ОСОБА_1 у спірних правовідносинах не є споживачем послуг банку у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Тому безпідставними є вимоги позивача про визначення судом розміру пені, передбаченою частиною п`ятою статті 10 зазначеного Закону;
позивач помилково стверджує, що після звернення її до банку 05 грудня 2022 року з заявою про переоформлення депозитного вкладу на її ім`я або дострокове розірвання з подальшою видачею грошових коштів договір банківського вкладу є розірваним;
до спадкоємців вкладника переходить право на вклад у банку та проценти, нараховані на суму вкладу до дня фактичного повернення коштів або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Водночас саме свідоцтво про право на спадщину є документом, з яким спадкоємець може звернутись до банку про отримання спадщини в межах, зазначених у цьому свідоцтві;
доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права є безпідставними та зводяться до помилкового тлумачення заявником правових норм та необхідності переоцінки доказів у справі. Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано їй строк для усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2024 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги до 07 жовтня 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги до 28 листопада 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2024 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги до 11 грудня 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року відмовлено, відкрито касаційне провадження у справі № 359/523/23 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У грудні 2024 року матеріали справи № 359/523/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 09 грудня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17, від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц, від 17 серпня 2022 року в справі № 234/9265/19 та у постановах Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року в справі № 6-122цс13, від 30 січня 2013 року в справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року в справі N°6-36цс13, від 04 вересня 2013 року в справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року в справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року в справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року в справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року в справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року в справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року в справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року в справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року в справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року в справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року в справі № 6-1111цс16, від 28 вересня 2016 року в справі № 180/1179/15-ц (провадження №6-1699цс16), від 13 березня 2017 року в справі № 761/14537/15-ц (провадження № 6-2128цс16); відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 10 лютого 2020 року між АТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 укладений договір банківського вкладу (депозиту) № 26308064082602 UAH «Гарантований капітал», за умовами якого сума вкладу становить 300 000,00 грн, розмір процентної ставки - 5,70 % річних зі строком зберігання з 10 лютого 2020 року до 11 лютого 2021 року. Для розміщення вкладу у банку відкривається вкладний рахунок № НОМЕР_1 .
Відповідно до пункту 1.2.6 договору банківського вкладу у разі, якщо вкладник не вимагає повернення строкового вкладу в день повернення, то з цієї дати дія договору продовжується на той самий строк зберігання, якщо інше не встановлено договором. В цьому разі датою повернення вкладу вважається остання дата строку, на який було подовжено дію договору.
Згідно з пунктом 1.2.7 вказаного договору нараховані проценти за договором сплачуються вкладнику наприкінці строку дії договору готівкою через касу банку.
Внесення грошових коштів підтверджено квитанцією від 10 лютого 2020 року № 231 і відповідачем не заперечується.
03 березня 2021 року ОСОБА_2 отримані проценти за вкладом у розмірі 13 769,71 грн; 16 лютого 2022 року - у розмірі 11 412,67 грн.
24 серпня 2022 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладений договір дарування грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Науменко Л. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 1118. Відповідно умов цього договору ОСОБА_2 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_1 прийняла у дар гроші у сумі 300 000,00 грн з відповідними відсотками та нарахуваннями, що знаходяться на вкладному рахунку ОСОБА_2 у АТ «УкрСиббанк» на рахунку № НОМЕР_1 .
У пункті 2 договору дарування сторони визначили, що договір вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Право власності на подаровані за цим договором гроші у обдаровуваної виникає із моменту їх прийняття.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 02 грудня 2022 року Бориспільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бориспільському районі Київської області.
05 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «УкрСиббанк» з заявою про переоформлення депозитного вкладу, що розміщений на рахунку № НОМЕР_1 , на її ім`я або дострокове його розірвання з подальшою видачею коштів.
Листом АТ «УкрСиббанк» від 07 грудня 2022 року № 11/22511 у задоволенні заяви ОСОБА_1 та у виплаті депозитного вкладу разом із нарахованими відсотками відмовлено, у зв`язку з тим, що вона не зверталась до банку і не приймала у власність кошти за вкладним рахунком № НОМЕР_1 , а тому не набула на них право власності до смерті ОСОБА_2 . Також банк роз`яснив ОСОБА_1 , що зазначений вкладний рахунок увійшов до спадщини ОСОБА_2 , а тому їй потрібно звернутись до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину.
Відповідно до довідки зі спадкового реєстру від 02 березня 2023 року № 71662991 спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась.
Позиція Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина друга статті 640 ЦК України).
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).
У практиці Верховного Суду сформувалося по суті два взаємовиключних підходи щодо допустимості укладення договору дарування коштів, які знаходяться на рахунку в банку.
Касаційний адміністративний суд вважає, що такий договір допустимий, але має бути реалізований, і обдаровуваний має вступите у фактичне володіння коштами, які знаходяться на рахунку дарувальника.
Касаційний цивільний суд натомість зазначає, що за своєю правовою природою договір банківського вкладу передбачає, що банк приймає від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), з внесенням вкладу до кредитної установи припиняється право власності вкладника на переданий вклад та виникають зобов`язальні відносини між банком та вкладником. Таким чином вкладник не вправі розпоряджатися вкладом, внесеним на депозит банку, оскільки відносини власності у зв`язку з укладенням зазначеного договору трансформувалися у зобов`язально-правові відносини.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України).
Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним (частина третя статті 719 ЦК України). 
Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина п`ята статті 719 ЦК України).
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
Касаційний суд вже звертав увагу, що автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 601/1396/21 (провадження № 61-6001св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).
Обміркувавши викладене, касаційний суд зауважує, що:
майнове право - це суб`єктивне цивільне право, спрямоване на майно, яке здатне до самостійного, незалежного від речі обороту як об`єкт цивільного права;
майновими можуть бути як права на чужі речі, так і зобов`язальні за своєю сутністю права;
під правом на вклад розуміється майнове зобов`язальне право вимоги, носієм якого виступає особа-вкладник (сторона договору банківського вкладу);
дарування має бути спрямованим на збільшення майна обдаровуваного, що є безпосередньою метою договору дарування. Категорія «збільшення майна» охоплює й дарування не лише речей, а і майнових прав. Можуть бути такі способи дарування: а) передання дарувальником у власність обдаровуваного речі; б) «передання» обдаровуваному майнового права, що існує або виникне в майбутньому;
парламентом розмежовано випадки коли даруються дарувальником гроші (тобто, ті які не знаходяться на рахунку в банку чи іншій фінансовій установі) та власне коли право на вклад (тобто, коли дарувальник дарує майнове зобов`язальне право);
право вкладника за договором банківського вкладу є майновим зобов`язальним правом вимоги, яке становить об`єкт цивільного обороту. Тому його дарування слід кваліфікувати як безоплатне відчуження майнового права, що відповідає як конструкції договору дарування, так і загальним принципам приватного права;
сучасна цивілістична доктрина виходить із того, що автономія волі учасників цивільних правовідносин є фундаментальною засадою приватного права. Цей підхід підтримується і практикою касаційного суду, який підкреслює, що завдання приватного права полягає у створенні умов для максимальної реалізації приватного інтересу особи. У цьому контексті констатація неможливості дарування права на вклад без прямої законодавчої підстави суперечила б диспозитивному характеру цивільно-правового регулювання;
якщо дарувальник подарував обдаровуваному право на вклад (тобто, майнове зобов`язальне право) на підставі нотаріально посвідченого договору та помер, то обдаровуваний, з урахуванням такої фундаментальної засади приватного права як автономія волі, може реалізувати таке право на вклад після смерті дарувальника. Приватне право не може створювати для обдаровуваного штучні перешкоди в реалізації набутого ним майнового права на вклад.
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду з цим позовом ОСОБА_1 зазначала, що між АТ «УкрСиббанк» та її батьком ОСОБА_2 був укладений договір банківського вкладу (депозиту). Надалі, 24 серпня 2022 року, між нею та її батьком укладений нотаріально посвідчений договір дарування грошових коштів, за умовами якого її батько передав безоплатно їй у власність, а вона прийняла у дар від нього гроші в сумі 300 000,00 грн, з відповідними відсотками та нарахуваннями, що знаходяться на вкладному рахунку дарувальника в АТ «УкрСиббанк». ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, а 05 грудня 2022 року вона як власник грошових коштів звернулася до банку (відповідача) із вимогою щодо виплати грошових коштів. Проте АТ «УкрСиббанк» у поверненні їй вкладу відмовив з посиланням на те, що вона не зверталась до банку і не приймала у власність кошти за вкладним рахунком. Позивач вважала, що такі дії банку порушують її права як споживача банківських послуг, адже отримавши договір банківського вкладу (депозиту), що посвідчує належність дарувальнику предмета договору дарування, а саме 300 000,00 грн із нарахованими відсотками відповідно до умов депозитного договору, вона, з моменту укладення договору дарування (24 серпня 2022 року), стала власником зазначеного вкладного рахунку в АТ «УкрСиббанк». Прийняття обдаровуваним за умовами депозитного договору, що посвідчує належність дарувальнику предмета договору дарування, є прийняттям дарунка, що відповідає правилам частини четвертої статті 722 ЦК України та пункту 2 договору дарування від 24 серпня 2022 року;
при відмові у задоволенні позову суди виходили з того, що ані позивач, ані ОСОБА_2 до його смерті, з моменту укладення договору дарування грошових коштів не звертались до банку із метою виконання умов цього договору та прийняття/передачі грошових коштів, тому суди вважали, що позивач не надала суду доказів прийняття подарованих коштів, а сам факт знаходження у неї оригіналу договору банківського вкладу (не може бути підтвердженням отримання дарунку, адже умовами договору дарування визначено порядок набуття права власності на подаровані гроші - з моменту їх прийняття. Таким прийняттям дарунку (грошових коштів, що перебували на вкладному рахунку банку, і нарахованих відсотків) мало б бути звернення позивача ОСОБА_1 до АТ «УкрСиббанк» із відповідною заявою. Отже, право власності на дарунок (право вимоги за договором банківського вкладу) залишилося за спадкодавцем та відповідно до вимог статті 1218 ЦК України увійшло до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_2 ;
в той же час тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору дарування (частина друга статті 718 ЦК України);
отримавши договір банківського вкладу (депозиту) № 26308064082602 UAH, що підтверджує належність дарувальнику предмета договору дарування, із моменту укладення договору дарування (24 серпня 2022 року), позивач фактично набула право вимоги за договором банківського вкладу на отримання коштів, розміщених на депозитному рахунку;
ОСОБА_1 , набувши за договором дарування право вимоги до банку на отримання коштів, розміщених на депозитному рахунку, отримала правомочність отримати право власності на грошові кошти, що узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою ЄСПЛ щодо «легітимного очікування» на отримання коштів за договором дарування;
за договором дарування грошових коштів, які розміщені на депозитному рахунку у банку, фактично відбувається дарування (перехід / відступлення) майнового права (права вимоги до банку), такий договір є консенсуальним. Отже, договір дарування грошових коштів, які розміщені на депозитному рахунку у банку, є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх її істотних умов у належній формі й фактичне передання грошових коштів, за обставин їх знаходження на депозитному рахунку, не є обов`язковим.
крім того, за правилами частини четвертої статті 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Відповідно до пункту 2 договору дарування грошових коштів від 24 серпня 2022 року, договір вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Право власності на подаровані за цим договором гроші у обдаровуваної ( ОСОБА_1 ) виникає із моменту їх прийняття (т.1, а. с. 15). Проте сам факт укладення договору дарування грошових коштів між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , його нотаріальне посвідчення, передача дарувальником та прийняття обдаровуваною оригіналу договору банківського вкладу у контексті частини четвертої статті 722 ЦК України свідчать про прийняття дарунка (права вимоги за договором банківського вкладу), навіть за умови відсутності у договорі дарування окремої вказівки на необхідність передачі в момент його укладення будь-яких речей і документів, у тому числі коштів, які знаходилися на депозитному рахунку банку, чи оригіналу договору банківського вкладу;
не могло бути фактом, який підтверджує прийняття дарунку звернення позивача ОСОБА_1 до АТ «УкрСиббанк» з відповідною заявою, адже саме такого порядку прийняття дарунку умовами договору дарування не передбачено. Тому суди необґрунтовано вважали, що відсутність звернення позивача із заявою до банку до моменту смерті ОСОБА_2 свідчить про те, що право власності на дарунок (право вимоги за договором банківського вкладу) залишилося за спадкодавцем та відповідно до статті 1218 ЦК України увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після його смерті.
Разом з цим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 700/2095/15-ц (провадження № 61-6991св18) вказано, що
«частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За правилами частини першої статті 717, частини першої статті 718, частини першої статті 722, частини першої статті 723 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Договором дарування може бути встановлений обов`язок дарувальника передати дарунок обдаровуваному в майбутньому через певний строк (у певний термін) або у разі настання відкладальної обставини.
Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина п`ята статті 719 ЦК України).
Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (частина перша статті 177 ЦК України).
У справі, що переглядається, договір дарування від 03 вересня 2014 року укладено у письмовій формі, його предметом є гроші в сумі 10 000, 00 дол. США, які розміщені на депозитному рахунку у ПАТ «КБ «Актив-Банк» (пункт 1 договору дарування). Такі кошти не є об`єктами, вилученими з цивільного обороту чи об`єктами обмежено оборотоздатними, а тому відсутні зазначені обмеження щодо можливості їх дарування. Проте в оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що такий договір за змістом визначених сторонами умов є реальним. Договором передбачено, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти, які знаходяться на банківському вкладі, проте передача грошей, які є предметом договору, не відбулась, на момент вчинення оспорюваного правочину грошові кошти знаходились в управлінні банку.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, пунктом 2 договору дарування грошей передбачено, що дарувальник ( ОСОБА_1 .) стверджує, що гроші, які є предметом цього договору, на момент його укладання права щодо відчуження грошей у третіх осіб, а також будь-які інші обтяження чи обмеження у можливості розпорядження ними відсутні. Наведене на час укладання зазначеного договору не відповідало дійсності, оскільки станом на 03 вересня 2014 року договір банківського вкладу «Актив класичний плюс» від 27 серпня 2012 року № 35/08/-27/4 був чинним.
Згідно з пунктом 3 договору дарування грошей дарувальник ОСОБА_1 та обдарована ОСОБА_2 стверджують, що на момент підписання ними договору передача грошей вже здійснена та згідно з пунктом 4 договору право власності у обдарованої згідно з частиною четвертою статті 722 ЦК України виникає з моменту фактичної передачі грошей, що даруються. Обдарована зобов`язана протягом трьох робочих днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору, звернутись у Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк» для переоформлення відповідних договорів і переведення суми дару на своє ім`я.
Втім, передача грошових коштів від дарувальника до обдарованої не відбулася і не могла відбутися, оскільки ці кошти, внесені на депозит дарувальником, станом на 03 вересня 2014 року знаходились у власності ПАТ «КБ «Актив-Банк» та обліковувались на вкладному рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1.
За своєю правовою природою договір банківського вкладу передбачає, що банк приймає від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), з внесенням вкладу до кредитної установи припиняється право власності вкладника на переданий вклад та виникають зобов`язальні відносини між банком та вкладником. Таким чином вкладник не вправі розпоряджатися вкладом, внесеним на депозит банку, оскільки відносини власності у зв`язку з укладенням зазначеного договору трансформувалися у зобов`язально-правові відносини, що відповідним чином визначає коло повноважень сторін.
Встановивши, що укладений договір дарування є реальним, грошові кошти за ним не передачі обдарованому, обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що договір дарування грошей не спрямований на реальне настання правових наслідків та спрямований на штучне створення передумов для отримання більшої суми вкладів, ніж 200 000,00 грн відшкодування, що гарантоване Фондом гарантування вкладів фізичних осіб як вкладником банку, так і ОСОБА_2».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року в справі № 813/4092/17 (адміністративне провадження № К/9901/46897/18) зазначено, що
«26.02.2015 між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваною) укладено договір дарування грошей, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Новосад О.П.
Відповідно до умов вказаного договору дарувальник передає безоплатно у власність обдаровуваної, а обдаровувана приймає у дарунок 1/2 частку грошових коштів у сумі 20065,00 доларів США (що дорівнює еквіваленту 562743,64 грн), що передані на зберігання у Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» згідно з договором № 004-13500-270514 банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» у доларах США від 27.05.2014 та знаходяться на зберіганні на вкладному (депозитному) рахунку № НОМЕР_1 .
27.01.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про розірвання (припинення) договору дарування грошей, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Новосад О.П. 26.02.2016 в реєстрі за № 1268. Пунктом 1 цього договору передбачено, що сторони за взаємною згодою домовились розірвати (припинити) договір дарування грошей від 26.02.2015.
У силу вимог статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Вимогами частини першої статті 722 ЦК України встановлено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.
За змістом пункту 6 договору дарування грошей сторони визначили, що право власності Обдаровуваної на дарунок (грошові кошти), згідно статті 722 Цивільного кодексу України, виникає з моменту його прийняття.
Частиною другою статті 724 ЦК України передбачено, що обдаровуваний має право у будь-який час до прийняття дарунка на підставі договору дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому відмовитися від нього.
Згідно з частиною п`ятою статті 727 ЦК України у разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
У той же час, судами було встановлено, що 03.03.2015 на підставі постанови правління Національно банку України про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних Фондом гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено тимчасову адміністрацію і розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. Тимчасову адміністрацію запроваджено на строк 3 місяці з 03.03.2015 до 02.06.2015 включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування на здійснення тимчасової адміністрації призначено Кадирова Владислава Володимировича. З дня свого призначення уповноважена особа Фонду гарантування набула всі повноваження органів управління та органів контролю банку і розпочала здійснювати заходи для забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна, захисту інтересів вкладників і кредиторів банку.
У відповідності до статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Частиною першою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.
Вимогами пункту 1 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.
Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає порядок складання уповноваженою особою Фонду переліку вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, а також підстави та умови, за наявності яких відшкодування суми коштів за банківським вкладом фізичним особам за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не здійснюється.
Разом з тим, як було встановлено судами попередніх інстанцій, ураховуючи зібрані у справі докази, договір дарування як такий не був реалізований, позивач не вступила у фактичне володіння коштами, оскільки такі залишалися на рахунку дарувальника, не були їй передані у встановленому порядку й відповідно, у свою чергу, не могли бути поверненими останньому, а відтак відсутні й підстави для визначення позивачу податку з отриманого нею доходу у вигляді подарунку на частину банківського вкладу, в дійсності якого вона не отримувала. При цьому врахували, що визначальною ознакою доходу платника податку є фактичне отримання такого доходу в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формі та приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку.
Таким чином, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про неправомірність покладення контролюючим органом на позивача обов`язку щодо подання декларації про доходи та майновий стан за 2015 рік; сплати податку на доходи фізичних осіб, а також військового збору ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, а відтак податкові повідомлення-рішення від 28.08.2017 є протиправними та підлягають скасуванню».
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України).
Цей принцип є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 10 ЦПК України), на якому має бути засноване судове рішення (частина перша статті 263 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Одним із елементів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року (C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» від 9 січня 2013 року (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170)).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31, 32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, § 65)).
Відсутність ясності та двозначність формулювань приписів не може гарантувати їх однакове застосування та захист від свавілля (див. також: перше речення абзацу другого підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010; абзац шостий пункту 2.1 мотивувальної частини рішення Великої палати Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення Великої палати Конституційного Суду України від 6 червня 2019 року № 3-р/2019).
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 700/2095/15-ц (провадження № 61-6991св18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року в справі № 813/4092/17 (адміністративне провадження № К/9901/46897/18) та зробити висновок, що 
«майнове право - це суб`єктивне цивільне право, спрямоване на майно, яке здатне до самостійного, незалежного від речі обороту як об`єкт цивільного права;
майновими можуть бути як права на чужі речі, так і зобов`язальні за своєю сутністю права;
під правом на вклад розуміється майнове зобов`язальне право вимоги, носієм якого виступає особа-вкладник (сторона договору банківського вкладу);
дарування має бути спрямованим на збільшення майна обдаровуваного, що є безпосередньою метою договору дарування. Категорія «збільшення майна» охоплює й дарування не лише речей, а і майнових прав. Можуть бути такі способи дарування: а) передання дарувальником у власність обдаровуваного речі; б) «передання» обдаровуваному майнового права, що існує або виникне в майбутньому;
парламентом розмежовано випадки коли даруються дарувальником гроші (тобто, ті які не знаходяться на рахунку в банку чи іншій фінансовій установі) та власне коли право на вклад (тобто, коли дарувальник дарує майнове зобов`язальне право);
право вкладника за договором банківського вкладу є майновим зобов`язальним правом вимоги, яке становить об`єкт цивільного обороту. Тому його дарування слід кваліфікувати як безоплатне відчуження майнового права, що відповідає як конструкції договору дарування, так і загальним принципам приватного права;
сучасна цивілістична доктрина виходить із того, що автономія волі учасників цивільних правовідносин є фундаментальною засадою приватного права. Цей підхід підтримується і практикою касаційного суду, який підкреслює, що завдання приватного права полягає у створенні умов для максимальної реалізації приватного інтересу особи. У цьому контексті констатація неможливості дарування права на вклад без прямої законодавчої підстави суперечила б диспозитивному характеру цивільно-правового регулювання;
якщо дарувальник подарував обдаровуваному право на вклад (тобто, майнове зобов`язальне право) на підставі нотаріально посвідченого договору та помер, то обдаровуваний, з урахуванням такої фундаментальної засади приватного права як автономія волі, може реалізувати таке право на вклад після смерті дарувальника. Приватне право не може створювати для обдаровуваного штучні перешкоди в реалізації набутого ним майнового права на вклад».
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Справу № 359/523/23 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді: І. О. Дундар
Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат
П. І. Пархоменко