ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/1507/21(916/2307/25) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Жуков С.В., Пєсков В.Г., 
за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи:
Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - не з`явився,
ОСОБА_1 - особисто, ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 -особисто,
Приватного підприємства "Сюіта 2006" - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_3 
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 (колегія суддів у складі: Таран С.В. - головуючий, Богатир К.В., Поліщук Л.В.)
та рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2025 (суддя Гут С.Ф.)
у справі №916/1507/21(916/2307/25)
за позовом Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)
до 1)  ОСОБА_1 ; 2) ОСОБА_3 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Приватного підприємства "Сюіта 2006"
про визначення частки в майні, яким боржник володіє спільно з іншими особами,

ВСТАНОВИВ:

Хід розгляду справи

1. На розгляді Господарського суду Одеської області перебуває справа №916/1507/21 про банкрутство Приватного підприємства "Сюіта 2006" (далі - ПП "Сюіта 2006").

2. Постановою Господарського суду Одеської області від 19.08.2021 визнано ПП "Сюіта 2006" банкрутом; відкрито стосовно ПП "Сюіта 2006" ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора боржника.

3. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.02.2023 задоволено заяву ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями ПП "Сюіта 2006" на ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю "Екоюг" (далі - ТОВ "Екоюг"); стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ТОВ "Екоюг" на користь ПП "Сюіта 2006" 5097231,81 грн.

4. 17 лютого 2023 року Господарським судом Одеської області видано накази про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ТОВ "Екоюг" на користь ПП "Сюіта 2006" 5097231,81 грн. 

5. 10 березня 2023 року Першим відділом державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №71257042 про стягнення боргу у сумі 5097231,81 грн з ОСОБА_1 на користь ПП "Сюіта 2006".

6. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 ухвалу Господарського суду Одеської області від 16.02.2023 в частині задоволення заяви ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями ПП "Сюіта 2006" на ОСОБА_1 та стягнення з неї 5097231,81 грн залишено без змін.

7. Постановою Верховного Суду від 10.08.2023 постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 16.02.2023 у справі №916/1507/21 залишено без змін.

Стислий виклад позовних вимог (подання)

8. 20.03.2024 до Господарського суду Одеської області надійшло подання (клопотання) Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - ВДВС) про визначення частки майна боржниці в нерухомому майні.

9. Подання мотивовано тим, що на виконанні у ВДВС у межах виконавчого провадження №71257042 перебуває наказ від 17.02.2023, виданий на виконання ухвали господарського суду першої інстанції від 16.02.2023 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПП "Сюіта 2006" боргу в сумі 5097231,81 грн.

10. Під час виконання наказів виконавцем встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржницею зареєстровано нежитлове приміщення загальною площею 14,7 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке описано та передано на реалізацію за стартовою ціною 109300,00 грн. Вартість зазначеного майна не покриває суми зобов`язань згідно з виконавчим документом, разом з тим, іншого майна, належного боржниці на праві приватної власності не виявлено.

11. Також виконавцем встановлено, що 06.06.1992 між боржницею та ОСОБА_3 укладено шлюб. За період перебування у шлюбі подружжям було набуто нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.09.2008; двокімнатна квартира АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.11.2006. Наразі наведене нерухоме майно зареєстроване за чоловіком боржниці - ОСОБА_3 на праві приватної власності.

12. З огляду на викладене, ВДВС подало до Господарського суду Одеської області подання про визначення частки майна боржниці в нерухомому майні, в якому виконавець, в остаточній редакції, просить:

- визначити частку майна боржниці - ОСОБА_1 у нерухомому майні, яким вона володіє разом з іншою особою - ОСОБА_3 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер нерухомого майна 129322648104);

- визначити частку майна боржниці - ОСОБА_1 у нерухомому майні, яким вона володіє разом з іншою особою - ОСОБА_3 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна 580005748104).

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

13. 06.06.1992 проведено державну реєстрацію шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00043907625 від 05.03.2024.

14. 06.11.2006 між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу б/н (далі - договір від 06.11.2006), за умовами п. 1 якого продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві приватної власної двокімнатну квартиру за АДРЕСА_4 в житловому будинку за №26 , житловою площею 28 кв.м, загальною площею 41,2 кв.м.

15. Відповідно до п. 3 договору від 06.11.2006 продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 8900,00 грн, які продавець одержала від покупця повністю при підписанні цього договору (балансова вартість квартири становить 8844,00 грн - витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно №12013921 від 02.10.2006).

16. У п. 6 договору від 06.11.2006 вказано, що згідно зі ст. 657 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цей договір підлягає державній реєстрації. Право власності переходить до покупця згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України після державної реєстрації цього договору.

17. Вищенаведений договір від 06.11.2006 посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Сулімою В.Ф. та зареєстрований в реєстрі за №276.

18. 10.09.2008 між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу б/н (далі - договір від 10.09.2008), за умовами п.п. 1.1, 1.2 якого продавець передає майно у власність покупця, а покупець приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму. Квартира за АДРЕСА_2 та має наступні характеристики: загальна площа - 41,1 кв.м, житлова - 26,60 кв.м, поверх - 1 (перший).

19. В силу п.п. 2.1, 2.3, 2.4 договору від 10.09.2008 продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 19400,00 грн, які продавець одержала від покупця повністю при підписанні цього договору. Факт повного розрахунку за продану квартиру продавець підтверджує своїм підписом у договорі. Загальна вартість майна згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Первомайським МБТІ 02.09.2008 №20087589, становить 19482,00 грн.

20. Пунктами 6.1-6.3 договору від 10.09.2008 передбачено, що згідно зі ст. 657 ЦК України цей договір підлягає державній реєстрації. Право власності на майно згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору. Згідно зі ст. 182 ЦК України покупцю необхідно після державної реєстрації договору здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

21. Вказаний вище договір від 10.09.2008 посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Сулімою В.Ф. та зареєстрований в реєстрі за №3103.

22. Господарським судом Одеської області 17.02.2023 видано накази про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ТОВ "Екоюг" на користь ПП "Сюіта 2006" 5097231,81 грн. 

23. 10.03.2023 ВДВС відкрито виконавче провадження №71257042 про стягнення боргу у сумі 5097231,81 грн з ОСОБА_1 на користь ПП "Сюіта 2006".

24. 29 лютого 2024 року ліквідатор ПП "Сюіта 2006" Дашко І. звернувся до ВДВС із заявою, в якій. посилаючись на наявність виконавчого провадження №71257042, скасування Миколаївськім апеляційним судом ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.08.2023 у справі №484/3753/23, зазначив про перебування у спільній сумісній власності ОСОБА_1 двокімнатної квартири АДРЕСА_3 та двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , у зв`язку із чим просив звернутись із поданням про визначення частки майна боржниці у майні, яким вона володіє спільно із іншими особами.

25. Відповідно до наявних в матеріалах справи інформаційних довідок від 05.03.2024 №368556687 та від 11.03.2024 №369273594 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за ОСОБА_3 (РНКОПП НОМЕР_1 ) зареєстровано, зокрема, такі об`єкти житлової нерухомості - двокімнатна квартира, загальною площею 41,2 кв.м (житлова площа - 28,00 кв.м), розташована за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 129322648104); підстава виникнення права власності - укладений 06.11.2006 договір, посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Суліма В.Ф. 06.11.2006 та зареєстрований за номером №2763; двокімнатна квартира, загальною площею 41,1 кв.м (житлова 26,6 кв.м), розташована за адресою: АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 580005748104), підстава виникнення права власності - укладений 10.09.2008 договір, посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Суліма В.Ф. 10.09.2008 та зареєстрований за номером №3103.

26. Аналогічна інформація відображена в отриманій судом інформаційній довідці від 21.08.2025 №440439966 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Стислий виклад рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

27. Спір щодо порядку розгляду звернення виконавця у межах справи про банкрутство ПП "Сюіта 2006" та процесуальної форми такого звернення був предметом перегляду в межах руху матеріалів у справі №916/1507/21, у зв`язку з чим надалі звернення ВДВС прийнято до розгляду як позовну заяву та розглянуто за правилами позовного провадження в межах справи про банкрутство. 

28. Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.08.2025 позов задоволено частково. Визначено частку майна боржниці - ОСОБА_1 у нерухомому майні, яким вона володіє разом з іншою особою - ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частини на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер нерухомого майна 129322648104); визначено частку майна боржниці - ОСОБА_1 у нерухомому майні, яким вона володіє разом з іншою особою - ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частини на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна 580005748104). У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено. Здійснено розподіл судового збору.

29. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2025 залишено без змін. 

30. Задовольняючи частково позовні вимоги, господарські суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що спірні квартири були набуті ОСОБА_3 у 2006 та 2008 роках під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

31. Господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям під час шлюбу, презюмується об`єктом права спільної сумісної власності незалежно від того, на кого з подружжя воно зареєстроване, а державна реєстрація права власності за одним із подружжя не спростовує правового режиму спільної сумісної власності, оскільки реєстрація має підтверджувальний, а не правовстановлюючий характер.

32. На думку господарських судів попередніх інстанцій, відповідачем ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами обставин набуття спірного майна за його особисті кошти, які б спростовували презумпцію спільності майна подружжя (відсутні договори дарування, позики, належні письмові докази джерела походження коштів у розумінні ст.ст. 719, 1047 ЦК України).

33. При цьому господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що наявність паралельного цивільного спору між подружжям щодо поділу майна не перешкоджає розгляду цього позову, оскільки в межах справи про банкрутство здійснюється судовий контроль за виконавчим провадженням, а провадження у справі про банкрутство відповідно до ч. 17 ст. 39 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) не підлягає зупиненню.

34. Додатково господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" та ч. 1 ст. 335 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, яка визначається судом за поданням державного виконавця і визначення частки боржниці у спільному майні не є тотожним визнанню права власності, а має на меті встановлення розміру частки для подальшого звернення стягнення в межах виконавчого провадження.

35. З огляду на викладене господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність правових підстав для визначення частки ОСОБА_1 у розмірі 1/2 у кожному зі спірних об`єктів нерухомого майна та водночас відмовили у задоволенні вимог у частині визнання права власності, оскільки спірне майно перебуває у режимі спільної сумісної власності подружжя.

Стислий виклад вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника

36. ОСОБА_3 (далі - скаржник) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2025, постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні подання (позовної заяви) ВДВС.

37. У касаційній скарзі скаржник зазначає обставини, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а також п.п. 1 та 3 ч. 3 ст. 310 цього Кодексу.

38. Скаржник вважає, що господарські суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення ст.ст. 57, 60 СК України, ст.ст. 317- 321, 719 ЦК України.

39. Скаржник стверджує, що спірне майно було придбане за його особисті кошти, отримані від батька, а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю. При цьому, на думку скаржника, господарські суди не надали належної оцінки доказам передачі грошових коштів, показанням свідків та матеріалам цивільної справи №484/3753/23.

40. Скаржник зауважує, що господарські суди застосували норми права без урахування правових висновків Верховного Суду, зокрема викладених у постановах: від 06.10.2020 у справі №2-24/494-2009 щодо застосування ст.ст. 335, 338 ГПК України (застосування ст. 335 ГПК виключно за відсутності спору про право); від 12.01.2022 у справі №646/7463/16-ц щодо обов`язку суду перевірити статус майна та поширення на нього принципу спільності майна подружжя; від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц щодо застосування ст.ст. 79, 335 ГПК України та стандарту доказування "вірогідності доказів"; від 23.05.2018 у справі №910/73/17 щодо застосування п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

41. На переконання скаржника, за наявності спору про право ст. 335 ГПК України не підлягає застосуванню, а також господарські суди не перевірили належним чином правовий режим спірного майна.

42. Скаржник зазначає, що господарські суди не дослідили належним чином докази, не надали оцінки відповідям з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не мотивували відхилення його доводів та доказів, чим порушили вимоги ст.ст. 73, 76, 79, 86, 236 ГПК України.

43. Крім того, на думку скаржника, господарські суди не врахували презумпцію достовірності даних державної реєстрації та фактично втрутилися у право власності без належних правових підстав.

44. Скаржник наголошує, що у провадженні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа №484/3753/23 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом - про визнання спірного майна його особистою приватною власністю.

45. На переконання скаржника, наявність спору про право унеможливлювала розгляд подання виконавця про визначення частки майна в порядку ст. 335 ГПК України та зумовлювала обов`язок суду зупинити провадження до набрання законної сили рішенням у цивільній справі.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

46. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись, зокрема, на наявність спору між подружжям щодо правового режиму спірного майна та на необхідність зупинення провадження до вирішення відповідного цивільного спору. 

47. Відповідно до ч. 2 ст. 295 ГПК України відзив на касаційну скаргу має містити, зокрема, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги.

48. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 297 ГПК України учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До заяви про приєднання до касаційної скарги додаються документ про сплату судового збору та докази надсилання відповідної заяви іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.

49. Поданий ОСОБА_1 відзив не містить обґрунтування заперечень щодо змісту та вимог касаційної скарги і за своєю процесуальною суттю є приєднанням до касаційної скарги. Водночас до такого відзиву не додано документа про сплату судового збору. Оскільки ГПК України не передбачає надання строку для усунення недоліків заяви про приєднання до касаційної скарги, поданий відзив підлягає залишенню без розгляду.

50. Подібні за змістом висновки щодо застосування ст.ст. 295, 297 ГПК України викладено в постановах Верховного Суду від 11.04.2023 у справі №924/793/21, від 09.05.2023 у справі №910/158/22, від 24.05.2023 у справі №916/875/20, від 23.01.2024 у справі №908/174/20, від 11.06.2024 у справі №917/1710/23, від 24.09.2024 у справі №910/21998/21, від 22.04.2025 у справі №910/18089/23, від 15.01.2026 у справі №904/3993/19. 

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

51. Предметом касаційного перегляду у цій справі є питання дотримання господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при розгляді позовних вимог ВДВС про визначення частки майна боржниці в нерухомому майні.

52. Верховний Суд звертає увагу, що рішення господарського суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції оскаржуються скаржником частково, а саме в частині задоволення позовних вимог про визначення частки майна боржниці у нерухомому майні, яким вона володіє разом з іншою особою. З огляду на положення ст.ст. 300, 301 ГПК України перегляд оскаржуваних судових рішень здійснюється Верховним Судом виключно у межах доводів касаційної скарги та в тій частині, у якій такі рішення оскаржуються, тоді як інші висновки господарських судів попередніх інстанцій, які не є предметом касаційного оскарження, не переглядаються.

53. За приписами ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин, не встановлює нових фактичних обставин та не здійснює переоцінку доказів.

54. Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

55. В силу ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. 

56. За умовами ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

57. Частинами 1, 2 ст. 18 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

58. Статтею 326 ГПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

59. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).

60. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25.04.2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

61. Приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

62. За умовами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

63. Насамперед потрібно зазначити, що державний виконавець уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

64. Тому на державного виконавця поширюються приписи ч. 2 ст. 19 Конституції України, які передбачають обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб (чи прирівняних до них осіб) діяти відповідно до належних їм повноважень, які зазвичай визначаються законом.

65. Закон України "Про виконавче провадження" визначає виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження (ст. 1) та встановлює обов`язок виконавця вживати передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі (ч. 1 ст. 18).

66. До заходів примусового виконання рішень належить звернення стягнення на майно боржника, у тому числі якщо боржник володіє ним спільно з іншими особами (п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження").

67. У частині третій зазначеної статті визначені права виконавця у виконавчому провадженні, де в пункті 22 вказано, що виконавець може здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

68. У ч. 6 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено алгоритм дій виконавця у разі виникнення потреби у зверненні стягнення на майно, яким боржник володіє спільно з іншими особами, у якій зазначено, що в разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

69. Кореспондуючою процесуальною нормою є ч. 1 ст. 335 ГПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

70. Як у Законі України "Про виконавче провадження", так і в ГПК України законодавець надав виконавцю право ініціювати питання визначення частки боржника в спільному з іншими особами майні.

71. У наведених нормах права також визначена форма звернення виконавця до суду - подання, яка пов`язується насамперед з тим, що виконавець апелює до суду з метою забезпечення виконання судового рішення у вже вирішеному судом спорі.

72. Верховний Суд звертається до сталої позиції Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 10.09.2025 у справі №367/252/24 вкотре підтримала власні висновки, сформульовані у постановах від 06.10.2020 у справі №2-24/494-2009 (на яку посилається скаржник) та від 08.06.2022 у справі №2-591/11, за якими виконавець вправі ініціювати питання визначення частки боржника у спільному майні, а за наявності спору щодо належності майна або щодо частки боржника звернення виконавця за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви) і підлягає розгляду за правилами позовного провадження із забезпеченням процесуальних гарантій співвласника. 

73. Визначальним для вибору процесуальної форми є встановлення реального (а не декларативного) матеріального спору щодо правового режиму майна/частки боржника, а також забезпечення участі співвласника як сторони у спорі. 

74. За таких обставин у справі, що переглядається, господарськими судами попередніх інстанцій встановлено заперечення співвласника щодо поширення на спірні квартири режиму спільної сумісної власності та, з огляду на це, звернення виконавця розглянуто за правилами позовного провадження із залученням ОСОБА_3 як відповідача, що відповідає наведеним підходам. 

75. Доводи касаційної скарги про неможливість розгляду вимог виконавця у позовному провадженні або про "непідсудність" спору господарському суду є необґрунтованими. 

76. З наведеного випливає, що обраний господарськими судами попередніх інстанцій спосіб розгляду спору узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду щодо позовної природи звернення виконавця у разі наявності матеріального спору між співвласниками. 

77. Разом із тим Верховний Суд зауважує, що повноваження господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, щодо здійснення відповідного судового контролю поширюються і на правовідносини з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) у виконавчому провадженні, що передбачає звернення стягнення на майно боржника або може вплинути іншим чином на майнові активи боржника, і такий контроль має здійснюватися з моменту відкриття виконавчого провадження та до його завершення чи закриття провадження у справі про банкрутство боржника (постанова Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №910/21981/16).

78. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги про нібито неправильний спосіб звернення виконавця або про неможливість розгляду спору в господарському судочинстві не підтверджуються, оскільки у разі наявності спору заява виконавця незалежно від назви є позовом; вимоги безпосередньо спрямовані на забезпечення виконання судового рішення у справі про банкрутство та впливають на майнові активи боржниці як особи, з якої стягується субсидіарна відповідальність, а тому їх розгляд у межах справи про банкрутство відповідає завданню концентрації майнових спорів та судового контролю. У цій справі звернення виконавця розглянуто саме як позов у позовному провадженні із залученням співвласника як сторони спору, що відповідає наведеним правовим висновкам.

79. Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.10.2020 у справі №2-24/494-2009 не дає підстав для висновку про неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права. Навпаки, зазначена постанова, а також її розвиток у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №2-591/11 і від 10.09.2025 у справі №367/252/24, виходять із того, що визначальним для вибору процесуальної форми є наявність реального матеріального спору щодо належності майна/частки боржника. За таких обставин звернення виконавця за своєю правовою природою є позовом та підлягає розгляду у позовному провадженні із залученням співвласника як сторони спору. Саме в такий спосіб господарські суди попередніх інстанцій забезпечили змагальність та право співвласника на справедливий суд, розглянувши спір за правилами позовного провадження.

80. Верховний Суд відхиляє доводи скаржника про те, що він не є належним відповідачем, оскільки саме він заявляє про виняткове право власності на спірні об`єкти та заперечує частку боржниці. У такому матеріальному спорі він є стороною, щодо прав та обов`язків якої судове рішення матиме правові наслідки, а тому його участь у справі як відповідача є необхідною для забезпечення змагальності та справедливого суду.

81. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

82. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

83. Вимоги ст. 60 СК України містять презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

84. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

85. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

86. В силу ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

87. Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

88. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

89. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

90. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №367/6231/16-ц зазначено, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

91. Для спільної сумісної власності характерною є неконкретизованість часток співвласників. Так, ст. 372 ЦК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю співвласників або законом, або рішенням суду. Достатніми підставами для зміни розміру часток можуть послугувати міра фінансової, трудової чи іншої участі кожного із співвласників в придбанні, утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, вчинення співвласником дій, що порушують права інших співвласників тощо. Обставини, які можуть послугувати для збільшення або зменшення частки співвласників мають мати істотне значення.

92. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів протилежного.

93. Подібний правовий підхід викладений у постанові Верховного Суду від 12.01.2022 у справі №646/7463/16-ц (на яку посилається скаржник), в якій суд касаційної інстанції наголосив, що сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для автоматичного визначення частки боржника без перевірки джерела набуття такого майна та без надання оцінки доводам співвласника про придбання майна за особисті кошти.

94. Верховний Суд у зазначеній постанові роз`яснив, що ст. 60 СК України встановлює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, однак така презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для її спростування, покладається на того з подружжя, який заперечує спільний характер майна.

95. Водночас у справі №646/7463/16-ц суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доводам співвласника про придбання майна за особисті кошти, не дослідили відповідні докази та розглянули справу без належного повідомлення заінтересованої особи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору. Саме ці процесуальні порушення стали підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд.

96. Натомість у справі, що переглядається, господарські суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили участь співвласника у процесі, надали оцінку його доводам про придбання майна за особисті кошти та перевірили надані докази на предмет їх належності й допустимості. Господарські суди встановили, що належних та допустимих доказів, які підтверджують джерело особистого фінансування придбання спірного майна, відповідачами не подано, у зв`язку з чим презумпція спільної сумісної власності не була спростована.

97. За таких обставин правовий підхід, викладений у постанові від 12.01.2022 у справі №646/7463/16-ц, узгоджується з висновками господарських судів у цій справі та підтверджує необхідність саме такого стандарту перевірки. У зв`язку з цим посилання скаржника на неврахуванням господарськими судами правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12.01.2022 у справі №646/7463/16-ц, є безпідставними та не відповідає змісту оскаржуваних судових рішень.

98. Правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12.01.2022 у справі №646/7463/16-ц, не спростовує, а навпаки підтверджує правильність підходу господарських судів у цій справі щодо необхідності перевірки джерела набуття майна та покладення тягаря доказування на того з подружжя, хто заперечує спільний характер майна.

99. Доводи касаційної скарги щодо відсутності у боржниці частки у спірному майні з огляду на реєстрацію права власності за іншим із подружжя Верховний Суд не бере до уваги, оскільки факт державної реєстрації права власності за одним із подружжя сам по собі не спростовує презумпцію, встановлену ст. 60 СК України, що майно, набуте під час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності. 

100. Відповідно до змісту судових рішень господарські суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги ВДВС про визначення частки майна боржниці у спірному нерухомому майні, виходили з презумпції спільності права власності та відсутності належних доказів, які б свідчили про інший правовий режим майна.

101. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що квартири набуті під час шлюбу, а доводи про придбання їх за особисті кошти підтверджені лише посиланнями на пояснення та заяви, які не відповідають критеріям належності й допустимості доказів, а також не підтверджені документами про походження коштів у формі, передбаченій законом. Зокрема, відсутні документи, які б у належній формі підтверджували отримання коштів як дарунку чи позики (з урахуванням вимог до письмової форми правочинів). За таких обставин висновок судів про неспрощення презумпції спільної сумісної власності є обґрунтованим. Навіть за наявності тверджень сторін про передачу коштів ці обставини не замінюють встановлення всіх юридично значущих елементів винятку з презумпції ст. 60 СК України та підлягають оцінці судом у сукупності з іншими доказами.

102. Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/73/17 як на підставу для висновку про неврахування господарськими судами попередніх інстанцій правових позицій Верховного Суду є необґрунтованим.

103. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі №910/73/17, застосовуючи п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", виходила з того, що реєстраційна дія (у справі №910/73/17 - внесення запису про припинення іпотеки) є офіційним підтвердженням юридичного факту, проте сам юридичний факт не породжується лише реєстраційною дією та може бути предметом судової перевірки; існування запису в реєстрі не позбавляє заінтересовану особу права доводити протилежне.

104. Наведене узгоджується з усталеними підходами Великої Палати Верховного Суду щодо того, що державна реєстрація права/обтяження створює спростовувану презумпцію, яка може бути подолана належними і допустимими доказами. Саме за таким підходом діяли господарські суди у цій справі, оцінюючи не лише реєстраційні відомості, а насамперед правові підстави та докази виникнення/припинення права спільної сумісної власності. Тому твердження скаржника про застосування норм права без урахування наведених висновків Верховного Суду є безпідставним.

105. Посилання скаржника на наявність спору між подружжям про поділ майна не свідчать про неможливість розгляду цієї справи та не є самостійною підставою для скасування судових рішень. Предметом розгляду є визначення частки боржниці для цілей звернення стягнення, і за відсутності доведених винятків діє презумпція рівності часток, що відповідає приписам сімейного та цивільного законодавства. 

106. Верховний Суд зазначає, що сама по собі наявність у провадженні суду іншої справи за участю тих самих осіб (зокрема, справи №484/3753/23 про поділ майна подружжя та/або про визнання майна особистою приватною власністю) не є безумовною підставою для зупинення провадження у цій справі.

107. За змістом п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, тобто коли встановлення обставин, що входять до предмета доказування, є неможливим без преюдиційних висновків в іншому провадженні, а не лише з огляду на формальну пов`язаність спорів.

108. Доводи скаржника про те, що наявність спору про право унеможливлювала розгляд вимог ВДВС та зумовлювала обов`язок суду зупинити провадження, не відповідають правовій природі цього провадження та встановленому законом алгоритму звернення стягнення на майно, яким боржник володіє спільно з іншими особами. 

109. Як установлено господарськими судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, заперечення відповідача ( ОСОБА_3 ) щодо правового режиму спірного майна були предметом розгляду; він посилався на існування справи №484/3753/23 та на обставини щодо придбання майна за його особисті кошти як одного з подружжя. Отже, господарські суди не ігнорували наявність спору про право, а розглянули заявлені вимоги у змагальному порядку, з оцінкою наведених доводів та доказів.

110. Наявність паралельного цивільного спору про поділ майна подружжя не позбавляє господарський суд можливості самостійно встановити обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, зокрема: час набуття спірного майна (в період шлюбу), наявність/відсутність належних та допустимих доказів придбання майна за особисті кошти, а також наявність/відсутність підстав для спростування презумпції спільності майна подружжя. Вказані обставини можуть бути встановлені на підставі доказів, поданих сторонами у цій справі, без очікування результату іншого провадження. Сама по собі пов`язаність спорів або наявність паралельної справи такого критерію не утворює.

111. Посилання скаржника на те, що "наявність спору про поділ майна унеможливлює встановлення рівності часток", є помилковим, оскільки рівність часток у праві спільної сумісної власності є законною презумпцією, яка діє доти, доки особа, що її спростовує, не доведе переконливими доказами наявність правових підстав для відступу від неї або для визнання майна особистою приватною власністю. 

112. За наведених обставин Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для зупинення провадження, оскільки об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи №484/3753/23 не встановлено, а сама по собі пов`язаність справ не утворює підстав для застосування п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України. 

113. Посилання скаржника на інші постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц не свідчать про неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій ст. 79 ГПК України та стандарту доказування "вірогідності доказів", оскільки ці висновки зводяться до обов`язку суду надати оцінку доказам у їх сукупності та мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін. Як убачається з оскаржених судових рішень, господарські суди виконали зазначені вимоги: дослідили подані докази, надали оцінку доводам співвласника про особистий характер коштів та дійшли висновку про відсутність належних і допустимих доказів, достатніх для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя. 

114. Доводи касаційної скарги про порушення принципу змагальності та неналежну оцінку доказів зводяться до незгоди скаржника з установленими судами обставинами та їх правовими висновками. Водночас відповідно до ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не встановлює нових фактичних обставин та не здійснює переоцінку доказів. Господарські суди попередніх інстанцій надали оцінку доказам у сукупності та навели мотиви, з яких одні докази прийнято, а інші відхилено, що відповідає вимогам процесуального закону, а доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень касаційної інстанції. 

115. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги про неправильне застосування та порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як і аргументи про неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування таких норм, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

116. За наслідками касаційного розгляду Верховний Суд вважає за необхідне зауважити на такому:

- за наявності реального спору щодо належності майна або частки боржника у спільному майні звернення державного виконавця про визначення частки боржника, незалежно від його найменування, за своєю правовою природою є позовною вимогою і розглядається за правилами позовного провадження із залученням співвласника як сторони спору;

- зупинення провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України можливе лише за умови доведення об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншого провадження, а сама по собі пов`язаність справ такої підстави не утворює;

- якщо майно набуте під час шлюбу, діє презумпція ст. 60 СК України, а тягар доведення винятку за п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України покладається на того з подружжя, хто заперечує спільність майна. Державна реєстрація права власності на майно за одним із подружжя сама по собі не змінює правового режиму майна та не спростовує зазначену презумпцію.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

117. Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

118. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови господарського суду апеляційної інстанції та рішення господарського суду першої інстанції, - без змін. 

Судові витрати

119. У зв`язку з тим, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. 

Керуючись статтями 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2025 у справі №916/1507/21(916/2307/25) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Картере

Судді С. Жуков

В. Пєсков