ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 922/4447/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І.М. (головуючий), Власова Ю. Л., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,
представників учасників справи:
прокуратури - Єреп В. В. (прокурор),
позивача 1 - не з`явився,
позивача 2 - не з`явився,
відповідача 1 - не з`явився, 
відповідача 2 - не з`явився, 
третьої особи - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Департаменту з благоустрою, відбудови та реконструкції Харківської міської ради
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2024
за позовом Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі: Харківської міської ради; Північно-Східного офісу Держаудитслужби
до: Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради;
Товариства з обмеженою відповідальністю "БК Спецбудтехнологія"
про визнання недійсним рішення тендерного комітету, визнання недійсним договору та стягнення 2 333 944,80 грн,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України.

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. Керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Харківської міської ради (далі - Рада, позивач 1) та Північно-Східного офісу Держаудитслужби (далі - Офіс, позивач 2) звернувся до суду з позовом до Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради (далі - Департамент, відповідач 1, скаржник) та Товариства з обмеженою відповідальністю "БК Спецбудтехнологія" (далі - ТОВ "БК Спецбудтехнологія", Товариство, відповідач 2) про:
- визнання недійсним рішення тендерного комітету Департаменту, оформленого протоколом його засідання від 31.08.2017 № 20/3 про визначення переможцем і акцептування пропозиції ТОВ "БК Спецбудтехнологія";
- визнання недійсним договору про закупівлю робіт від 20.09.2017 № 17-2009, укладеного між Департаментом та ТОВ "БК Спецбудтехнологія";
- стягнення з ТОВ "БК Спецбудтехнологія" на користь 2 333 944,80 грн, а з Департаменту одержані ним за рішенням суду 2 333 944,80 грн в дохід держави.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:
- антиконкурентні узгоджені дії Товариства, що стосуються спотворення результатів публічної закупівлі, встановлені у рішенні адміністративної колегії Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 20.02.2020 № 70/19-р/к у справі № 2/01-79-19 (далі - Рішення АМК № 70/19-р/к), спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку з метою одержання права на укладення договору про закупівлю товару від 20.09.2017 № 17-2009 на неконкурентних засадах;
- порушення Товариством законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати торгів призвело до придбання товару за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендеру її видимості, що суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі;
- договір укладений між відповідачами підлягає визнанню недійсним, а все отримане за вказаним правочином підлягає стягненню в дохід держави.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
2.1. Господарський суд Харківської області рішенням від 12.03.2024 (суддя Шарко Л. В.) у задоволенні позову відмовлено.

2.2. Рішення мотивовано тим, що:
- позовна вимога про визнання недійсним рішення Департаменту, як замовника закупівлі є неефективним способом захисту, який не забезпечить поновлення порушених прав держави, за захистом яких Прокурор звернувся до суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки процедура закупівлі завершується укладенням договору, а рішення уповноваженої особи замовника, оформлене відповідним протоколом, є таким, що вичерпало свою дію фактом його виконання - укладенням договору;
- Прокурор не довів наявність суперечності спірного договору інтересам держави та суспільства та не довів наявності підстав для визнання недійсним спірного договору за частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та, відповідно, застосування наслідків його недійсності, визначених у ній;
- станом на дату укладення договору були відсутні підстави визнання такого договору недійсним на підставі статті 37 Закону України "Про публічні закупівлі" (Прокурор не довів обставин невідповідності тендерної пропозиції переможця закупівлі кваліфікаційним критеріям, встановленим замовником в тендерній документації, оскільки за результатом оцінки тендерних пропозицій, проведеної автоматичною електронною системою закупівель на основі критеріїв і методики оцінки, зазначених замовником у тендерній документації, та шляхом застосування електронного аукціону, не було виявлено недоліків в тендерній документації переможця спірної закупівлі), а отже відсутні і підстави для визнання його недійсним з підстав визначених у статтях 203, 215, 228 ЦК України
- обставини допущення Товариством, як учасником процедури закупівлі, порушення правил конкуренції не є достатніми для визнання недійсним спірного договору про закупівлю з підстав його суперечності інтересам держави та суспільства, оскільки за рахунок виконання цього договору були задоволені потреби територіальної громади, проведення іншої процедури закупівлі з високою долею вірогідності не призвело б до очікуваних результатів, водночас Товариство вже понесло відповідальність за порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді штрафу, покладеного на нього Рішенням АМК № 70/19-р/к;
- Прокурором не доведено у чому саме полягає завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення спірного правочину, оскільки за умовами спірної закупівлі мало місце здійснення будівельних робіт за рахунок коштів саме місцевого бюджету;
- вимоги про стягнення коштів з Товариства на користь Департаменту, а з останнього одержані ним за рішенням суду грошові кошти в дохід держави, є похідними від інших вимог, а тому задоволенню також не підлягають.

2.3. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2024 (колегія суддів: Плахов О. В., Терещенко О. І., Тихий П. В.) у цій справі, зокрема, апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнив; рішення Господарського суду Харківської області від 12.03.2024 у справі № 922/4447/23 скасував; ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги задовольнив; визнав недійсним договір про закупівлю від 20.09.2017 № 17-2009, укладений між Департаментом та Товариством; стягнув з Товариства на користь Департаменту грошові кошти в розмірі 2 333 944,80 грн, а з Департаменту одержані ним за рішенням суду грошові кошти у розмірі 2 333 944,80 грн стягнув в дохід держави.

2.4. Постанову суду мотивовано тим, що позовна вимога про визнання недійсним рішення замовника закупівлі є неефективним способом захисту, який не забезпечить поновлення порушених прав держави, за захистом яких прокурор звернувся до суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки процедура закупівлі завершується укладенням договору, а рішення уповноваженої особи замовника, оформлене відповідним протоколом, є таким, що вичерпало дію фактом його виконання (укладенням договору). 

2.5. Водночас обставини вчинення Товариством порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів публічної закупівлі, проведеної Департаментом, підтверджується Рішенням АМК № 70/19-р/к, яке набрало законної сили. У діях Товариства вбачається наявність умислу на вчинення правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, метою яких є усунення конкуренції під час проведення відповідачем 1 торгів та недобросовісність поведінки задля отримання права на укладення договору. Закупівля Департаментом робіт з ремонту та реконструкції відбулася за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками закупівлі її видимості, а поведінка Товариства під час участі в закупівлі не відповідає добросовісності та принципам публічної закупівлі, що є підставою для визнання недійсним, укладеного Договору на підставі частини першої статті 215, частини першої статті 203 та частини третьої статті 228 ЦК України, як такого, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

2.6. На момент проведення процедури закупівлі та укладення договору Департамент не знав та не міг довідатися, що Товариство та інший учасник процедури закупівлі та під час підготовки до неї діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою. Наведене свідчить про наявністю умислу лише у Товариства , як сторони оспорюваного договору, а тому одержані грошові кошти за спірним правочином у розмірі 2 333 944,80 грн підлягають поверненню Департаменту, а отримані ним грошові кошти за рішенням суду, підлягають стягненню в дохід держави.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. У касаційній скарзі Департамент, із посиланням на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2024 у справі № 922/4447/23 в частині вимог, що стосуються Департаменту; ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову до відповідача 1; вирішити питання про розподіл судових витрат.

4. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4.1. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1.1. Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 2, 3, 4 частини другої статті 287 та пункт 3 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.1.2. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1частини другої статті 287 ГПК України Департамент вказує на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення Закону України "Про публічні закупівлі" та статей 203, 215, 228 ЦК України, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 922/3393/17.

4.1.3. Із посиланням на положення пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вказує, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики існує необхідність відступлення (шляхом уточнення) від висновку Верховного Суду щодо застосування положень статей 203, 215 ,228 ЦК України та статей 6, 50, 51, 52, 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції", які викладені у постанові від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23. Зокрема, щодо можливості визнання недійсним договору, укладеного з порушенням учасником закупівлі законодавства про захист економічної конкуренції, з підстав, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, а також щодо можливості застосування передбачених цією статтею наслідків недійсності правочину, вчиненого з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства.

4.1.4. На обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України Департамент вказує на необхідність формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, "статей 203, 215, 228 ЦК України за наявності обставин притягнення учасника закупівлі до відповідальності за вчинення порушення, передбаченого пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у системному зв`язку з пунктом 4 частини першої статті 17 та статті 31 Закону України "Про публічні закупівлі" у правовідносинах, де закупівля відбувалася за кошти місцевого бюджету без зазначення підставою позову наявності обставин щодо відхилення тендерних пропозицій замовником закупівлі".

4.1.5. За твердженням скаржника, суд апеляційної інстанції грубо порушив положення частини другої статті 269 ГПК України, оскільки не розглянув та не надав оцінку доводам Департаменту які наведені у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, щодо неможливості покладення судових витрат на ту сторону, яка не порушила жодних прав та законних інтересів позивачів (пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України).

4.1.6. На переконання скаржника, суд апеляційної інстанції у вирішенні цього спору не врахував, що сам лише факт вчинення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений Рішенням АМК № 70/19-р/к, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Відповідно до норм спеціального закону, у сфері публічно-правових відносин (Закону України "Про захист економічної конкуренції") учасники спірної закупівлі вже понесли відповідальність у вигляді сплачених штрафів.

4.1.7. Натомість, способом захисту інтересів держави, який передбачений частиною другої статті 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді відшкодування збитків, вчиненням антиконкурентних узгоджених дій, Прокурор не скористався.

4.1.8. Скаржник наголошує на тому, що істотним у вирішенні цього спору є те, що на момент прийняття оскаржуваного рішення тендерного комітету відповідача 1 у останнього були відсутні законні підстави для відхилення тендерної пропозиції Товариства, які визначені у пункті 4 частини першої статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі". Тобто докази, які б свідчили про притягнення цього учасника протягом останніх трьох років до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

4.1.9. За відсутності таких обставин Прокурор, з яким погодився суд апеляційної інстанції помилково стверджують про наявність порушень вимог Закону України "Про публічні закупівлі" при проведенні спірної закупівлі та укладенні спірного договору з боку Департаменту. Обставини, на які вказує Прокурор на обґрунтування позовних вимог, виникли та стали відомі Департаменту вже після завершення процедури закупівлі та повного виконання Договору.

4.1.10. Водночас, Прокурором не вказується, а Замовником не встановлено будь-яких інших порушень під час проведення закупівлі, які б мали місце під час проведення закупівлі.

4.1.11. У вирішенні цього спору суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам Департаменту в частині того, що Прокурор на обґрунтування підстав звернення до суду фактично визначає захист інтересів держави у бюджетній сфері, проте всупереч означеному, визначає Департамент у якості відповідача чим фактично покладає обов`язок зі сплати судового збору на невинну сторону, яка фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету.

4.2. Доводи інших учасників справи, розгляд заяв, клопотань учасників справи
4.2.1. Прокурор у відзиві на касаційну скаргу просив Суд у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

4.2.2. Товариство своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористалося.

5. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
5.1. Суд апеляційної інстанції вказав, що судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи таке:
- Департаментом 14.08.2017 в електронній системі закупівель опубліковано оголошення стосовно проведення відкритих торгів із закупівлі робіт "Будівництво поливального водопроводу по просп. Московському. Коригування" (ідентифікатор публічної закупівлі UА-2017-08-14-001091-а), доступне за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2017-08-14-001091-а;
- очікувана вартість предмета закупівлі становила 14 557 350,00 грн;
- тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подані двома суб`єктами господарювання: ТОВ "Декорбудсервіс" та ТОВ "БК Спецбудтехнологія";
- тендерна пропозиція ТОВ "Декорбудсервіс" становила 14 540 000,00 грн., а ТОВ "БК Спецбудтехнологія" - 14 507 000,00 грн.
- упродовж аукціону ТОВ "Декорбудсервіс" змінено розмір пропозицій та зменшено її до 14 394 400,00 грн, а ТОВ "БК Спецбудтехнологія" до 14 357 364,00 грн;
- враховуючи, що найбільш економічно вигідною виявилася тендерна пропозиція Товариства (відповідача 2), електронною системою закупівель вона розкрита першою;
- рішенням тендерного комітету замовника, оформленим протоколом засідання його тендерного комітету від 31.08.2017 № 20/3, переможцем торгів за визначено Товариство, тендерна пропозиція якого із сумою 14 357 364,00 грн відповідала кваліфікаційним критеріям, встановленим у тендерній документації замовника та сформовано повідомлення про намір укласти договір;
- Між Департаментом та ТОВ "БК Спецбудтехнологія" 20.09.2017 укладений договір про закупівлю робіт № 17-2009, за умовами якого ТОВ "БК Спецбудтехнологія" зобов`язується у 2017-2018 роках виконати роботи з "Будівництва поливального водопроводу по просп. Московському. Коригування" (згідно з ДК 021:2015-45231000-5 - Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач) відповідно до проектно-кошторисної документації та тендерної документації, а Департамент - прийняти ці роботи та оплатити;
- згідно з пунктом 3.1 Договору ціна договору становить 14 357 364,00 грн, у тому числі ПДВ - 2 392 894,00 грн.
- відповідно до пункту 4.10 Договору джерело фінансування - бюджет міста;
- за умовами пунктів 4.1-4.10 Договору, розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після підписання сторонами акта виконаних робіт (№ КБ-2в, КБ-3) або попередньої оплати, яка здійснюється на підставі постанов Кабінету міністрів України від 27.12.2001 № 1764 зі змінами і від 23.04.2014 №117 на термін не більше 3 місяців. Замовник приймає виконані роботи на підставі акта виконаних робіт (№ КБ-2в, КБ-3), підписаного уповноваженими представниками сторін. Акт виконаних робіт передається підрядником уповноваженому представнику замовника не пізніше 25 числа звітного місяця. Розрахунки за виконані роботи здійснюються замовником в міру надходження коштів. Такі умови фінансування виключають пред`явлення штрафних санкцій щодо оплати робіт;
- відповідно до XII Розділу спірного договору Договірна ціна та Графік виконання робіт є його невід`ємною частиною;
- у подальшому, сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди до Договору, зокрема, щодо зміни ціни Договору та Графіку виконання робіт;
- Договір станом на час звернення Прокурора до суду з позовом у цій справі Договір виконаний його сторонами;
- 15.03.2019 замовником (Департаментом) на офіційному веб-порталі публічних закупівель опублікований Звіт про виконання Договору про закупівлю від 20.09.2017 № 17-2009, в якому також зазначено, що сума оплати за Договором становила 2 333 944,80 грн.

5.2. Рішенням АМК № 70/19-р/к за результатами розгляду справи № 2/01-79-19 дії ТОВ "БК Спецбудтехнологія" та ТОВ "Декорбудсервіс" під час участі у торгах з предмету закупівлі: робіт "Будівництво поливального водопроводу по просп. Московському. Коригування" (ідентифікатор публічної закупівлі UА-2017-08-14-001091-а), визнано антиконкурентними узгодженими діями, які стосуються спотворення результатів торгів, тендерів, що є порушенням пункту 1 статті 50 та пункту 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції";
- Рішенням АМК № 70/19-р/к на Товариство і ТОВ "Декорбудсервіс" накладено штрафи за порушення вимог Закону України "Про захист економічної конкуренції";
- Адміністративною колегією у Рішенні АМК ТОВ "Декорбудсервіс", встановлено обставини, які свідчать про порушення Товариством вимог законодавства, а саме: 1) використання у господарській діяльності однієї точки доступу до мережі Інтернет; 2) подачею тендерних пропозицій указаних товариств з одного автоматизованого електронного майданчика "Держзакупівлі.онлайн" та здійснення оплати за послуги майданчика з одного банку та в один день; 3) використання одного електронного майданчика та однієї і тієї ж ІР- адреси, спільного номеру телефону у період проведення торгів; 4) перебування у трудових відносинах з одним спільним бухгалтером - Жулановою Н. В.; 5) телефонні розмови між керівниками товариств; 6) наявність сталих господарських відносин між учасниками ТОВ "БК Спецбудтехнологія" та ТОВ "Декорбудсервіс"; 7) надання безвідсоткової фінансової допомоги конкуренту на торгах;
- у судовому порядку учасники АМК № 70/19-р/к не оскаржували, у зв`язку з чим, рішення є чинним.

5.3. Суди у вирішенні спору зазначили, що предметом заявленого позову є вимога Прокурора про визнання недійсним рішення тендерного комітету, визнання недійсним Договору та застосування наслідків його недійсності.

5.4. Причиною виникнення спору стало питання порушення відповідачем 2 законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів проведених Залізницею Торгів, не сумісне з основними засадами цивільного законодавства, оскільки є проявом недобросовісної поведінки учасника цивільних відносин, призводить до порушення ним меж здійснення його цивільних прав, порушує принцип добросовісної конкуренції серед учасників, який встановлено Законом України "Про публічні закупівлі", нівелює мету проведення конкурентної процедури закупівлі та загалом негативно впливає на економічні процеси у державі та суспільстві.

5.5. Обґрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, Прокурор посилався на частину третю статті 228 ЦК України як підставу для визнання оспорюваного договору недійсним.

5.6. Задовольняючи позовні вимоги Прокурора суд апеляційної інстанції виходив із того, що узгоджені дії учасників закупівлі та відсутність реальної конкуренції, що встановлено у антимонопольній справі, унеможливили прозору та відкриту процедуру торгів UА-2017-08-14-001091-а), що є порушенням інтересів держави та суспільства, зокрема порушення принципу добросовісної конкуренції серед учасників, який установлено Законом України "Про публічні закупівлі", а також нівелювання мети проведення конкурентної процедури закупівлі та загалом негативно впливає на економічні процеси у державі та суспільстві. З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції погодився із доводами Прокурора та дійшов висновків, що встановлене порушення законодавства про захист економічної конкуренції є підставою для визнання недійсним Договору, укладеного з переможцем закупівлі Товариством, відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України.

5.7. Зокрема, за висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи встановлені у Рішенні АМК № 70/19-р/к обставини, дії Товариства та Депаратаменту з укладення Договору, за встановлених та підтверджених обставин порушення Товариством, як учасником закупівлі законодавства про захист економічної конкуренції, підпадають під регулювання положень частини третьої статті 228 ЦК України.

5.8. Суд апеляційної інстанції також виходив із того, що з урахуванням наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного Договору відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України, грошові кошти у розмірі 2 333 944,80 грн, сплачені відповідачем 1 на виконання недійсного за рішенням суду Договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, підлягають поверненню відповідачем 2 Департаменту, а останнім - до державного бюджету.

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
6.1. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

6.3. Відповідно до частини четвертої статті 300 ГПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

7. Касаційне провадження. 
7.1. Згідно з ухвалою Верховного Суду від 23.01.2025 зупинено касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту на постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2024 у справі № 922/4447/23 до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23.

7.2. Постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 касаційні скарги Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради та Приватного підприємства "ЛСВ Моноліт" задоволено; рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 у справі № 922/3456/23 скасовано та ухвало нове рішення про відмову у задоволенні позову керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради та Північно-Східного офісу Держаудитслужби.

7.3. У зв`язку з перебуванням судді Колос І. Б. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, склад судової колегії змінився, що підтверджується протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, які наявні у матеріалах справи.

7.4. Ухвалою Верховного Суду від 14.01.2026, зокрема, поновлено касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту на постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2024 у справі № 922/4447/23; призначено розгляд касаційної скарги у відкритому судовому засіданні Касаційного господарського суду на 03.03.2026.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції про задоволення вимог Прокурора та визнання недійним Договору, а також стягнення з відповідача 2 на користь Департаменту 2 333 944,80 грн, а з відповідача 1 одержаних ним за рішенням суду означену суму грошових коштів у дохід держави.

8.3. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.4. Згідно з доводами касаційної скарги Департамент фактично оспорює постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про визнання недійсним рішення тендерного комітету та визнання недійсним договору. У частині вирішення вимог Прокурора про стягнення з Товариства на користь Департаменту грошових коштів у розмірі 2 333 944,80 грн, а з Департаменту одержані ним за рішенням суду грошові кошти у розмірі 2 333 944,80 грн в дохід держави, відповідач 1 не оскаржує.

8.5. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пунктів 1, 2, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

8.6. За змістом положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.7. Згідно з положеннями пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.

8.8. Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

8.9. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

8.10. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника та доводам Прокурора, викладеним у відзиві, колегія суддів виходить із того, що у касаційній скарзі Департамент звертав увагу Суду, що висновки відносно порушених у касаційній скарзі питань можуть бути надані об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у зв`язку з переглядом справи № 922/3456/23.

8.11. Як вже зазначено вище провадження у цій справі зупинялося до розгляду Верховним Судом справи № 922/3456/23. Так, предметом розгляду об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду було питання щодо наявності / відсутності підстав для відступу від висновків, викладених у постанові від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23 та вирішення питання чи підлягає застосуванню до спірних відносин частина третя статті 228 ЦК України, тобто чи є укладений правочин (Договір на закупівлю світильників та освітлюваної арматури), таким що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

8.12. У постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду уточнив висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах Верховного Суду, щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України та зазначив таке:
"…При визначенні підстав для застосування частини третьої статті 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції".
"Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення".
"Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10). Заявник ( ОСОБА_1 ) разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (статті 1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей статті 1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором".
"Для застосування приписів частини третьої статті 228 ЦК України Прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, а стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі".
"Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 ЦК України".
"Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства".
"Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною третьою статті 228 ЦК України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції".
"Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми частини третьої статті 228 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та частини третьої цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави";
" Отже, колегія суддів у справі № 911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування частини третьої статті 228 ЦК України як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи)".
Тим не менше, Об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, частина третя статті 228 ЦК України так і не була виключена з ЦК України, хоча її аналог у ГК (стаття 208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК України) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним".

8.13. Також Об`єднана палата виснувала, що за умови застосування відповідних приписів частини третьої статті 228 ЦК України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника, оскільки:
"по-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було;
по-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom")".

8.14. Об`єднана палата зазначила, що "…. як у справі, яка переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі № 922/3456/23 - з ПП "ЛСВ "Моноліт" на корить СКП "Харківзеленбуд").
СКП "Харківзеленбуд" неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування частини третьої статті 228 ЦК України всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.
Більше того, прокурор стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Враховуючи, що закупівлю товарів проводило комунальне підприємство за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є територіальна громада міста Харкова. Між тим, прокурор у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не бюджету міста Харкова (тобто територіальної громади, яка на думку прокурора постраждала від спотворення результату закупівель за комунальні кошти), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для комунального підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади міста Харкова".

8.15. Відтак, Об`єднана палата у справі № 922/3456/23 дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю товарів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України та про стягнення з ПП "ЛСВ Моноліт" на користь СКП "Харківзеленбуд" 2 370 000 грн, а з СКП "Харківзеленбуд" одержаних ним за рішенням суду 2 370 000 грн в дохід держави.

8.16. У вирішенні доводів Департаменту Суд з огляду на положення частини четвертої статті 236 ГПК України враховує наведені вище висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зроблені у справі № 922/3456/23, оскільки правовідносини у справах є подібними щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах з огляду на предмет та правові підстави позову (визнання недійсним договору та стягнення коштів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України).

8.17. Як вже зазначено вище, зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що застосування апеляційним господарським судом означеної норми права (частина третя статті 228 ЦК України) не узгоджується з її правозастосуванням, яке застосовано об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, висновок якої викладено у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.

8.18. Суд апеляційної інстанції у вирішенні цього спору не врахував, що сам по собі встановлений Рішенням АМК факт вчинення відповідачами у антимонопольній справі порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсними як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства. Для визнання недійсним правочину на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.

8.19. Однак, як вже зазначено вище Прокурор у цій справі послався лише на обставини порушення антиконкурентного законодавства учасниками закупівлі та не довів у чому саме полягає завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення спірних договорів про закупівлю, ураховуючи, що закупівля робіт відбулася за ціною, визначеною замовником закупівлі (за кошти місцевого бюджету). При цьому, станом на час звернення до суду з позовом Договір у повному обсязі виконаний сторонами.

8.20. Отже, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

8.21. Об`єднана палата касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у пункті 95 постанови від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 вказала, що антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси, тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 ЦК України.

8.22. Таким чином, здійснене судом апеляційної інстанції правозастосування частини третьої статті 228 ЦК України не узгоджується з правовими висновками об`єднаної палати касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, які викладені у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.

8.23. За відсутності доведення Прокурором обставин, які мали би наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства, Суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Прокурора.

8.24. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а тому є підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

8.25. Водночас висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у цій справі в цілому, узгоджується з правовими висновками об`єднаної палати касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, які викладені у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.

8.26. Натомість суд апеляційної інстанції неправильно застосував норму матеріального права та скасував рішення суду першої інстанції, яке в цілому відповідає закону.

8.27. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а тому є підстави для скасування оскаржуваної постанови та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

8.28. При цьому слід зауважити, що суд апеляційної інстанції у вирішенні вимог про визнання недійсним рішення тендерного комітету у мотивувальній частині постанови дійшов висновків, що така вимога не підлягає задоволенню з огляду на обрання Прокурором неефективного способу захисту. Однак, резолютивна частина постанови не містить висновків за результатами розгляду цієї вимоги.

8.29. Таким чином, у силу приписів частини четвертої статті 300 ГПК України касаційну скаргу Департаменту слід задовольнити частково та є підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

8.30. З огляду на висновки Суду, які наведені вище у цій постанові, колегія суддів не вбачає за доцільне надавати оцінку іншим доводам касаційної скарги, які наведені на обґрунтування підстав касаційного оскарження передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України. 

8.31. Верховний Суд вважає не прийнятними доводи Прокуратури, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище міркування Верховного Суду, наведені у цій постанові.

8.32. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
9.1. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

9.2. За змістом статті 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

9.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, ураховуючи частину третю статті 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, частково підтвердилися та є підстави для скасування оскаржуваної постанови та залишення в силі рішення суду першої інстанції, а тому касаційну скаргу Департаменту слід задовольнити частково.

10. Судові витрати
10.1. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на Харківську обласну прокуратуру, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу Департаменту задовольнив частково, а оскаржуване судове рішення скасував.

10.2. Поворот виконання постанови суду апеляційної інстанції Верховним Судом не здійснюється за відсутності відповідної заяви та документа, який підтверджував би те, що суми, стягнуті за раніше прийнятим судовим рішенням, списано установою банку (частина шоста статті 333 ГПК України), що не позбавляє скаржника права, за наявності відповідних підстав, звернутися до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції, із заявою про поворот виконання рішення (скасованої постанови) у відповідності до приписів частин дев`ятої та десятої статті 333 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 312, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Департаменту з благоустрою, відбудови та реконструкції Харківської міської ради задовольнити частково.

2. Скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2024 у справі № 922/4447/23.

3. Залишити в силі рішення Господарського суду Харківської області від 12.03.2024 у справі № 922/4447/23.

4. Стягнути з Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4, код ЄДРПОУ 02910108) на користь Департаменту з благоустрою, відбудови та реконструкції Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституцїї, 7, код ЄДРПОУ 04058516) 4 294 (чотири тисячі двісті дев`яносто чотири) грн 40 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

5. Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду Харківської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк 

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова