УХВАЛА

18 березня 2026 року
м. Київ

справа № 697/1266/20
провадження № 61-8537св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Дундар І. О. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Краснощокова Є. В., Крата В. І., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянув у порядку письмового провадження:
касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_6 , на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 березня 2025 року в складі судді Сивухіна Г. С. та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 травня 2025 року в складі колегії суддів: Новікова О. М., Карпенко О. В., Фетісової Т. Л.;
касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_7 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року в складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Гончар Н. І., Василенко Л. І.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Позов мотивований тим, що вона є власником вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення першого поверху загальною площею 488,84 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на спірне нежитлове приміщення виникло у ОСОБА_1 ще у 2006 році на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28 січня 2006 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 
10 липня 2019 року частина її приміщення площею 181,8 кв. м. було незаконно продано ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного із ОСОБА_4 .
ОСОБА_1 просила витребувати у ОСОБА_3 на її користь належне їй вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого поверху, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
У лютому 2021 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 про визнання недійним договору, скасування державної реєстрації та визнання права власності.
На обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 вказувала, що саме вона є власником спірного нежитлового приміщення площею 181,8 кв. м на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 10 липня 2019 року, укладеного між нею та ОСОБА_4 .
Нежитлові приміщення належали ОСОБА_4 на підставі висновку щодо технічної можливості розподілу об`єкта нерухомого майна № 17/08, виданого 17 серпня 2018 року ТОВ «БТІ Консалтінг». 
ОСОБА_3 просила:
визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ;
скасувати запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ;
визнати за нею право власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12 березня 2021 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про скасування державної реєстрації та визнання права власності та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12 березня 2021 року залучено до участі в справі за первісним позовом як третю особу ОСОБА_4 .
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19 жовтня 2021 року в задоволенні клопотання про залучення Приватного акціонерного товариства «Канівбуд» (далі - ПрАТ «Канівбуд») як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору у справі № 697/1266/20 відмовлено; у прийнятті позову ПрАТ «Канівбуд» як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання недійсними договорів у справі № 697/1266/20 відмовлено.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 30 грудня 2021 року апеляційну скаргу ПрАТ «Канівбуд» задоволено частково. Ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19 жовтня 2021 року скасовано. Позовну заяву ПрАТ «Канівбуд», яка містить вимоги щодо поновлення строку на залучення третьою особою із самостійними вимогами ПрАТ «Канівбуд», направлено для продовження розгляду до Канівського міськрайонного суду Черкаської області.
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2022 року поновлено ПрАТ «Канівбуд» строк на залучення третьою особою із самостійними вимогами на предмет спору; залучено ПрАТ «Канівбуд» як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору у справі № 697/1266/20; прийнято позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ПрАТ «Канівбуд» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 , про визнання недійсними договорів до спільного розгляду у справі № 697/1266/20.
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 травня 2022 року позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ПрАТ «Канівбуд» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4 , про визнання недійсними договорів залишено без розгляду.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року апеляційну скаргу ПрАТ «Канівбуд» залишено без задоволення, а ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 травня 2022 року - без змін.
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 листопада 2024 року, крім іншого, залучено до участі у цій справі правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2025 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги, - ОСОБА_5 .
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 березня 2025 року в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про залишення позову без розгляду відмовлено.
Короткий зміст оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 березня 2025 року первісний позов ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без розгляду.
Суд першої інстанції виходив з того, що судові засідання у справі були призначені на 08 січня 2025 року, 04 лютого 2025 року та 04 березня 2025 року, про які позивача ОСОБА_2 та її представника - адвоката Буднік О. П. завчасно повідомлено під розписку, направлення судових повісток про виклик до суду до їх електронних кабінетів та за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується розпискою, довідками про доставку електронного документу від 29 листопада 2024 року, 08 січня 2025 року, 05 лютого 2025 року (т. 6, а. с. 162, 173, 218).
На час розгляду справи до суду не надійшла заява позивача за первісним позовом та її представника про розгляд справи без їх участі або клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату (за наявності поважних причин для цього).
Оскільки у матеріалах справи містяться докази належного сповіщення позивача за первісним позовом ОСОБА_2 та її представника - адвоката Буднік О. П. про час та місце розгляду справи, які були призначені на 08 січня 2025 року, 04 лютого 2025 року та 04 березня 2025 року, заяв про розгляд справи по суті за відсутності позивача або її представника та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, суд першої інстанції вважав, що первісний позов слід залишити без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 15 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 березня 2025 року про залишення первісного позову без розгляду - без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що умовою залишення позовної заяви без розглядує є саме повторна неявка як у підготовче засідання, так і в судове засідання належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи позивача. При цьому повторною є друга поспіль неявка позивача, якщо він обидва рази був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та від нього не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з вимогами ЦПК України суд не зобов`язаний з`ясовувати причини повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Отже правове значення у цьому випадку має належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.
У матеріалах справи містяться докази належного сповіщення позивача за первісним позовом ОСОБА_2 та її представника - адвоката Буднік О. П. про час та місце розгляду справи, що була призначено на 08 січня 2025 року, 04 лютого 2025 року та 04 березня 2025 року. Заяв про розгляд справи по суті за відсутності позивача або її представника та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Встановивши, що позивач і його представник, будучи повідомленими про дату і час розгляду справи, двічі поспіль не з`явилися у судове засідання, заяви про розгляд справи за їх відсутності подано не було, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позову без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України. Крім того, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно, про що судом було роз`яснено позивачеві в оскаржуваній ухвалі.
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2025 року провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно та визнання права власності на нежитлове приміщення закрито. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 65 000,00 грн. У задоволенні заяв відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.
Суд першої інстанції вказав, що клопотання адвоката Поліщука П. П., який діє в інтересах позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 підлягає задоволенню, адже заява про відмову від позову не суперечить чинному законодавству і не порушує будь-чиї права чи охоронювані законом інтереси сторін. Крім того, заявнику роз`яснено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. 
Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу за зустрічним позовом суд першої інстанції зазначив наступне. Установлено, що представник відповідача за зустрічним позовом - адвокат Буднік О. П. заявила клопотання про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 360 000,00 грн. На підтвердження витрат адвокатом надано договір про надання правової допомоги від 14 січня 2024 року, заявку від 14 листопада 2024 року № 1 на надання юридичних послуг за договором про надання правничої допомоги від 14 листопада 2024 року; заявку від 21 березня 2025 року № 2 на надання юридичних послуг за договором про надання правничої допомоги від 14 листопада 2024 року; акт № 1 прийняття правничої допомоги від 06 березня 2025 року; акт № 2 прийняття правничої допомоги від 21 травня 2025 року; додаток № 1 від 09 липня 2020 року до договору № 46 про надання професійної правничої допомоги адвоката від 09 липня 2020 року; додаток № 2 від 12 березня 2021 року до договору № 46 про надання професійної правничої допомоги адвоката від 09 липня 2020 року; розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу допомогу станом на 01 грудня 2023 року та акт приймання-передачі виконаних робіт по наданню професійної правничої допомоги від 01 грудня 2023 року.
Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету (частина друга статті 255 ЦПК України).
Судом встановлено, що адвокат Буднік О. П. до розрахунку наданих нею послуг включив витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в апеляційному суді, їх стягнення мало бути вирішено під час апеляційного провадження. Тому витрати у розмірі 35 000,00 грн не підлягають стягненню із позивача за зустрічним позовом.
Крім того, з розрахунку наданого адвокатом Шишкою Р. І., який здійснював представництво первісного відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , вбачається, що адвокат надав послуги як з розгляду первісного позову ОСОБА_1 , так із розгляду зустрічного позову пред`явленого до ОСОБА_1 . Тому включені до розрахунку витрати із розгляду первісного позову, який ухвалою суду залишено без розгляду, на суму 32 500,00 грн не підлягають стягненню із ОСОБА_3 .
Витрати на представництво клієнта у судових засіданнях у справі на суму 227 500,00 грн є частково не обґрунтованими, адже не містять детального розрахунку кількості проведених у справі судових засідань.
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд врахував, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат, їхню пропорційність до предмета спору, а також виходив з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, в частині стягнення витрат на правову допомогу за зустрічним позовом, суд виходячи з критеріїв співмірності, справедливості, розумності їхнього розміру і конкретних обставин справи, з урахуванням її складності та реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) вважав, що необхідним є стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 65 000,00 грн.
Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу за первісним позовом суд першої інстанції вказав, що відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
В інших випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача. Тобто, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач повинен довести, що провадження у справі закрито внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Так, стороною відповідача за первісним позовом не зазначено та не доведено, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягають, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив заздалегідь необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Натомість, представник позивача за первісним позовом, у поданих до суду запереченнях зазначав про те, що ОСОБА_2 не є первісним позивачем у справі, адже була залучена як правонаступник позивача ОСОБА_1 , тому вона не мала можливості подати до суду клопотання про залишення позову без розгляду на стадії підготовчого засідання.
Тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України дає підстави для висновку, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року в справі № 521/3011/18.
Подання позовної заяви до суду не може свідчити про зловживання процесуальними правами, оскільки звернення до суду є гарантованим правом. Тому заяви представників відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_3 задоволено частково.
Ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2025 року в оскаржуваній частині змінено у спосіб скасування її в частині стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 65 000,00 грн. У задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено. В іншій частині ухвалу суду в оскарженій частині залишено без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що ухвала суду першої інстанції від 02 червня 2025 року в частині закриття провадження за зустрічним позовом у цій справі в апеляційному порядку не оскаржувалась, а тому не переглядалась апеляційним судом.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу за первісним позовом суд апеляційної інстанції виходив з того, що ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 березня 2025 року первісний позов ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , про витребування майна із чужого незаконного володіння залишено без розгляду. Надалі, 06 березня 2025 року, від представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 - адвоката Поліщука П. П. надійшла заява про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 214 500,00 грн; 12 березня 2025 року від представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 - адвоката Коханія О. В. надійшла заява про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесених судових витрат на правничу допомогу в розмірі 130 000,00 грн.
У разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача. Тобто, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач повинен довести, що позовна заява була залишена без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Проте представниками відповідача за первісним позовом Цибулько І. В. не доведено, які саме необґрунтовані дії позивача були здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив заздалегідь необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. Крім того, залишення заяви без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача -це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення.
Отже, саме по собі залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача. Звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правничу допомогу.
Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що для задоволення вимог про стягнення компенсації понесених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи, та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. За таких обставин, при вирішенні питання щодо стягнення з позивача судових витрат за розгляд первісного позову, відповідачем не заявлено як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції наявність необґрунтованих чи недобросовісних дій позивача.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу за зустрічним позовом суд апеляційної інстанції зазначив, що 25 березня 2025 року від представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - адвоката Поліщука П. П. надійшло клопотання про відмову від зустрічного позову. 30 травня 2025 року від представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвоката Буднік О. П. надійшло клопотання про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 360 000,00 грн. Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2025 року прийнято відмову ОСОБА_3 від зустрічного позову та закрито провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України.
Відповідно до положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами. Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Вирішуючи заяву представника відповідача за зустрічним позовом адвоката Буднік О. П. про стягнення понесених витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не встановлював зловживання процесуальними правами з боку зустрічного позивача ОСОБА_3 та не застосовував будь-яких заходів у зв`язку зі зловживанням правами відповідно до частини другої статті 44 ЦПК України. Також суд не встановив ознак необґрунтованих дій позивача стосовно відповідача.
Апеляційний суд виходив з того, що подання зустрічного позову (звернення позивача до суду за захистом порушеного права) у цій справі не може беззаперечно свідчити про необґрунтованість дій позивача та пред`явлення ним завідомо необґрунтованого позову чи зловживання процесуальними правами, адже доступ до суду є правом особи, гарантованим державою. Так само і сам по собі факт подання заяви/клопотання про відмову від позовних вимог не підтверджує відсутність спору позивача з відповідачем, відсутність предмета спору, свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, кожна особа, яка заявляє вимоги, у тому числі і щодо стягнення судових витрат, має довести необхідність понесених витрат та їх розмір, а також і необґрунтованість дій позивача, саме з наявністю яких закон пов`язує процесуальну можливість компенсації на користь відповідача. При цьому, представником відповідача за зустрічним позовом не доведено, які саме необґрунтовані дії зустрічного позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив заздалегідь необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. Крім того, цивільним процесуальним законодавством передбачено право позивача на відмову від позову за його заявою, а тому сама по собі відмова від позову не є необґрунтованими діями позивача.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала в частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг
У липні 2025 року ОСОБА_3 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка подана представником ОСОБА_6 , в якій просили ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 березня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 травня 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що:
залишення позову без розгляду через повторну неявку позивача в судове засідання є негативним наслідком саме для позивача, оскільки змушує його повторно вчиняти дії з метою захисту своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В той же час, наведене не може використовуватися на шкоду інтересам відповідача, який належним чином виконав покладений на нього обов`язок щодо доведення обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову, через що справа може бути розглянута по суті. Для залишення позовної заяви без розгляду з підстав повторної неявки позивача в судове засідання щодо розгляду справи, з метою недопущення зловживання правом позивачем на шкоду відповідачу, необхідним є оцінка обставин справи та процесуальної поведінки позивача через призму того чи не здійснюється така неявка позивачем саме з метою залишення його позову без розгляду на стадії розгляду по суті для створення можливості ініціювати новий судовий розгляд даного спору;
на переконання скаржника, обставини цієї справи, характер процесуальної поведінки позивача та його представника свідчать про їх умисну неявку в судові засідання щодо розгляду справи з метою залишення позовної заяви без розгляду судом для подальшого звернення з новим ідентичним позовом, але з усуненими недоліками, які допущені позивачем у цій справі;
розгляд цієї справи судом першої інстанції триває близько чотирьох з половиною років. За час розгляду справи було змінено три склади суду. Сторонами спору, зокрема і позивачем, було подано до суду докази та заявлено клопотання про допит свідків. Крім того, певні докази також були витребувані судом. Проте після смерті позивача ОСОБА_1 , її правонаступник ОСОБА_2 почала вчиняти активні дії для вступу в справу в якості позивача, в подальшому брала активну участь у справі, подавала заяви, клопотання, заперечення на заяви скаржника. Представник позивача - адвокат Буднік О. П., яка має робоче місце у місті Києві, особисто брала участь у судовому засіданні Канівського міськрайонного суду Черкаської області, яке відбулося 25 листопада 2024 року, ознайомилася в суді з матеріалами справи. Цей представник особисто прибула і брала участь також і в судовому засіданні Черкаського апеляційного суду щодо розгляду апеляційної скарги скаржника на ухвалу суду першої інстанції. Разом з цим, активну зацікавленість у розгляді справи позивач проявляла до моменту ознайомлення з її матеріалами, після чого, не подаючи заяви про розгляд справи за її відсутності чи клопотання про відкладення розгляду, припинила брати участь в судових засіданнях. Ці обставини дають підстави вважати, що ознайомившись з матеріалами справи, а також з позицією скаржника і поданими нею доказами, позивач виявила перспективу негативного для себе результату розгляду справи та з метою усунення недоліків своєї позиції під час розгляду нового аналогічного позову, прийняла рішення припинити брати участь у судових засідання у справі без поважних причин та без подання заяви про розгляд справи за її відсутності для створення підстав суду для залишення позовної заяви без розгляду з ініціативи суду. Більше того, про цілеспрямовану неявку в судові засідання суду першої інстанції з метою створення умов для залишення позовної заяви без розгляду для можливості подальшого повторного звернення з аналогічним позовом до суду позивач вказала і в своєму відзиві на апеляційну скаргу скаржника на ухвалу суду першої інстанції, а також зазначала про це у наданих апеляційному суду пояснення у судовому засіданні;
залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України, суперечить як завданню цивільного судочинства, так і його основним засадам (принципам), передбаченим, зокрема пунктами 2, 4-6, 11 частини третьої статті 2 ЦПК України, оскільки призводить до негативних наслідків в першу чергу для скаржника, а не для позивача, який у такий спосіб, фактично з власної ініціативи, всупереч встановлених законодавцем процесуальних запобіжників, отримав можливість на повторне звернення до суду;
суд першої інстанції не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування положень пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, викладених у постанові від 24 травня 2023 року в справі № 285/2961/21, внаслідок чого неправильно оцінив процесуальну поведінку сторін, зокрема те, що з огляду на тривалість розгляду справи, предмет та підстави позову, наявні в матеріалах справи докази, неявка позивача не перешкоджала вирішенню спору, скаржник не заперечував проти розгляду справи по суті, а вирішення справи по суті відповідає завданню цивільного судочинства;
апеляційний суд належним чином не дослідив та не надав належної оцінки обставинам цієї справи, вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи не дотримався. Крім того, постанова апеляційного суду не відповідає вимогам щодо вмотивованості судового рішення. Так, апеляційним судом не наведено мотивів відхилення судом жодного аргументу скаржника, з її змісту не вбачається чи такі аргументи взагалі досліджувалися судом.
У вересні 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_7 . Просить скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року в частині скасування ухвали Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2025 року щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 65 000,00 грн та відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу; ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2025 року залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу на користь ОСОБА_2 (відповідач за зустрічним позовом), неправомірно посилався на частину п`яту статті 142 ЦПК України та безпідставно мотивував своє рішення тим, що представником відповідача за зустрічним позовом не доведено, які саме необґрунтовані дії зустрічного позивача ОСОБА_3 були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені. При цьому представник ОСОБА_2 - адвокат Буднік О. П. просила суд стягнути з ОСОБА_3 витрати на правову допомогу посилаючись на частину третю статті 142 ЦПК України у зв`язку з відмовою позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 від свого позову. Зазначена стаття передбачає безумовне право відповідача на відшкодування витрат лише у одному випадку, а саме при відмові позивача від позову;
апеляційний суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2022 року в справі № 755/3436/20 (провадження № 61-20476св21);
загальна сума витрат на правничу допомогу, яка була понесена відповідачем ОСОБА_1 та її правонаступником ОСОБА_2 та заявлена представником ОСОБА_2 до стягнення із ОСОБА_9 становила 360 000,00 грн. Проте суд першої інстанції, розглядаючи заяву представника ОСОБА_2 про стягнення на її користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 360 000,00 грн, задовольнив її частково. Суд суттєво зменшив розмір витрат на правничу допомогу, виходячи з критеріїв співмірності, справедливості, розумності їхнього розміру і конкретних обставин справи, з урахуванням її складності та реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Апеляційний суд ухвалу в частині розміру витрат на правничу допомогу в сумі 65 000,00 грн не скасовував та не змінював, що дає підстави вважати, що стягнений розмір витрат є обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям співмірності, справедливості, розумності їхнього розміру і конкретних обставин справи, з урахуванням її складності та реальності адвокатських витрат.
Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_2 не погоджується з постановою апеляційного суду лише в частині скасування ухвали суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 на її користь витрат на правничу допомогу в розмірі 65 000,00 грн та відмови у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу. 
Короткий зміст відзивів на касаційні скарги
У серпні 2025 року до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, який поданий представником ОСОБА_7 . Просить касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що:
позов ОСОБА_1 у тому вигляді, який було заявлено у 2020 році, без вимог про визнання права власності в порядку спадкування, втратив після смерті ОСОБА_1 для ОСОБА_10 як спадкоємця після її смерті не лише перспективу, але й позбавляє її права належним способом захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Водночас норми ЦПК України не передбачають для правонаступника позивача (який є одночасно спадкоємцем померлого позивача) на стадії розгляду цивільної справи по суті право подати заяву про залишення позову спадкодавця без розгляду, чи право змінити предмет або підставу позову або ж зобов`язання суду повернутися на стадію підготовчого засідання. Тому ОСОБА_10 , вже як позивач у справі та як спадкоємець ОСОБА_1 , позбавлена в цьому судовому процесі права належним чином захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном;
неявка позивача або його представника в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки може означати втрату позивачем юридичного інтересу до розгляду його справи судом;
під час розгляду справи суд не постановляв ухвали, відповідно до яких явка ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , визнавалась обов`язковою. Також до ОСОБА_2 судом не застосовувались заходи процесуального примусу. Водночас залишення позовної заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави, причини неявки позивача до суду. Отже, сама по собі не явка позивача в судове засідання не є необґрунтованими діями позивача та зловживання ним своїми обов`язками, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України;
ОСОБА_2 не могла подати до суду заяву про залишення позову без розгляду, адже вона вступила у справу як правонаступник на стадії розгляду справи по суті. Тобто на стадії, коли постановлення судом ухвали про залишення позову без розгляду є неможливим. Крім того, звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову;
доводи ОСОБА_3 про те, що залишення без розгляду позову ОСОБА_1 шкодить її інтересам є необґрунтованими та безпідставними. У цій справі після залишення позову ОСОБА_1 без розгляду розгляд справи не закінчився, а тривав, адже у проваджені суду перебував зустрічний позов ОСОБА_3 . Отже, вона як позивач за зустрічним позовом не позбавлена права захищати свої права (у разі їх порушення) та доводити суду, що вона є власником спірного нерухомого майна. За таких обставин залишення судом позову ОСОБА_1 без розгляду не наносить шкоди інтересам ОСОБА_3 . У разі задоволення судом зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно та скасування за ОСОБА_1 права власності на це ж майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, ОСОБА_10 буде позбавлена в подальшому у нових судових процесах можливості доказувати, що саме вона є власником успадкованого після смерті її матері ОСОБА_1 спірного нерухомого майна. За таких обставин залишення позову без розгляду є негативним наслідком саме для ОСОБА_10 , а не для ОСОБА_3 , яка не була позбавлена права підтримати свої позовні вимоги у зустрічному позові та отримати судове рішення у справі;
залишення позову ОСОБА_1 без розгляду не призвело до порушення прав та інтересів ОСОБА_3 , а вона при розгляді її зустрічного позову у справі не була позбавлена права на захист своїх прав, свобод та інтересів, якщо вважала, що такі були порушені неправомірними діями ОСОБА_1 ;
висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року в справі № 285/2961/21, на який посилається ОСОБА_3 у касаційній скарзі, є нерелевантним через неподібність правовідносини у вказаній справі та у справі, яка переглядається. Зокрема у справі № 285/2961/21 не розглядався зустрічний позов. У цій справі ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву, а тому всі зібрані докази, здійснені сторонами дії, подані клопотання, витребувані докази тощо рівноцінно відносились як до розгляду основного позову, так і для розгляду зустрічного позову. Залишення основного позову без розгляду не позбавляло ОСОБА_3 права захищати свої права та обґрунтовувати свою позицію зібраними у справі доказами при розгляді зустрічного позову. Також у справі, що переглядається, склалися такі обставини, які не залежали ні від волі позивача, ні від волі її правонаступника, а саме смерть ОСОБА_1 , яка настала на стадії розгляду справи по суті, та вступ у справу на цій стадії правонаступника, спадкоємця позивача - ОСОБА_2 .
У жовтні 2025 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_6 подала до суду відзив, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Відзив мотивований тим, що:
системний аналіз положень статей ЦПК України дає підстави стверджувати, що оскільки єдиним способом закінчення судового розгляду справи у зв`язку з відмовою позивача від позову є залишення позовної заяви без розгляду, то положення частини третьої статті 142 ЦПК України щодо компенсації відповідачу витрат на правничу допомогу у разі відмови позивача від позову застосовуються у поєднанні з положеннями частини п`ятої статті 142 ЦПК України, якими врегульовано право відповідача заявити до відшкодування понесені ним витрати у зв`язку з необґрунтованими діями позивача. При цьому положення частини третьої статті 142 ЦПК України закріплюють порядок розподілу витрат на правничу допомогу сторін у разі надходження відповідної заяви. Водночас положення частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають право на відшкодування таких витрат та умову для його реалізації, якою є наявність необґрунтованих дій з боку позивача. Тобто, застосування частин третьої та п`ятої статті 142 ЦПК України можливе тільки в їх сукупності, що дозволяє стверджувати, що витрати відповідача щодо розгляду справи у разі відмови від позову позивача стягуються на користь відповідача у разі наявності необґрунтованих дій з боку позивача. Тому не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 про те, що право відповідача на компенсацію витратна правничу допомогу у разі відмови позивача від позову є безумовним, адже умови компенсації витрат на правничу допомогу відповідачу в такому випаду закріплені в частині п`ятій статті 142 ЦПК України;
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат у разі закриття провадження у справі можливе саме у випадку необґрунтованості дій позивача, та звертала увагу, що сам по собі факт закриття провадження у справі не підтверджує ні відсутність спору позивача з відповідачем, ні відсутність предмету спору, ні свідоме порушення позивачем правил суб`єктної юрисдикції та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 640/1029/18, ухвали Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 906/961/17, від 08 січня 2020 року в справі № 810/3711/18). Тому суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в частині стягнення на користь ОСОБА_2 судових витрат та відмовляючи в їх стягненні, норми процесуального права не порушив та ухвалив законну постанову;
також суд першої інстанції належним чином не оцінив докази понесення витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 на предмет їх пов`язаності із розглядом зустрічної позовної заяви у цій справі, а також необхідності таких витрат;
ухвала суду першої інстанції в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу є незаконною та необґрунтованою, а тому була обґрунтовано скасована у відповідній частині судом апеляційної інстанції.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2025 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження ухвали Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 березня 2025 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 15 травня 2025 року, відкрито касаційне провадження у справі № 697/1266/20 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У вересні 2025 року матеріали справи № 697/1266/20 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 у справі № 697/1266/20.
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2026 року в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку для подання відзиву відмовлено; продовжено ОСОБА_2 строк для подання відзиву на касаційну скаргу; справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 11 липня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги ОСОБА_3 містять підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).
В ухвалі Верховного Суду від 07 жовтня 2025 року вказано, що доводи касаційної скарги ОСОБА_2 містять підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).
Позиція Верховного Суду
Касаційний суд заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких мотивів.
Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.
У разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача (частина третя статті 142 ЦПК України).
У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України).
Аналогічні норми містяться й у частинах третій, п`ятій статті 130 ГПК України.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що:
25 березня 2025 року від представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - адвоката Поліщука П. П. надійшло клопотання про відмову від зустрічного позову (т. 7, а. с.168-169);
30 травня 2025 року від представника відповідача за зустрічним позовом адвоката Буднік О. П. надійшло клопотання про стягнення з позивача за зустрічним позовом на користь правонаступника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 понесені витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 360 000,00 грн (т. 7, а. с.177- 181);
ухвалою суду першої інстанції від 02 червня 2025 року провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно та визнання права власності на нежитлове приміщення закрито; стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 65 000,00 грн; у задоволенні заяв відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено;
прийнявши відмову ОСОБА_3 від позову на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України та закривши провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору купівлі - продажу, скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно та визнання права власності на нежитлове приміщення, суд першої інстанції дійшов висновку, що у ОСОБА_2 (правонаступника ОСОБА_1 ) виникло безумовне право, передбачене частиною третьою статті 142 ЦПК України на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які вона понесла при розгляді судом зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 ;
при вирішенні питання про розподіл судових витрат, в частині стягнення витрат на правову допомогу за зустрічним позовом, суд виходячи з критеріїв співмірності, справедливості, розумності їхнього розміру і конкретних обставин справи, з урахуванням її складності та реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) вважав, що необхідним є стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в розмірі 65 000,00 грн;
при скасуванні ухвали суду першої інстанції в частині стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в розмірі 65 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вважав, що:
- відповідно до частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами. Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року в справі № 758/12381/18-ц, від 06 липня 2023 року в справі № 750/6669/22;
- вирішуючи заяву представника відповідача за зустрічним позовом адвоката Буднік О. П. про стягнення понесених витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не встановлював зловживання процесуальними правами з боку зустрічного позивача ОСОБА_3 та не застосовував будь-яких заходів у зв`язку із зловживанням правами відповідно до частини другої статті 44 ЦПК України. Також суд не встановив ознак необґрунтованих дій позивача стосовно відповідача;
- подання зустрічного позову (звернення позивача до суду за захистом порушеного права) у даній справі не може беззаперечно свідчити про необґрунтованість дій позивача та пред`явлення ним завідомо необґрунтованого позову чи зловживання процесуальними правами, адже доступ до суду є правом особи, гарантованим державою. Так само і сам по собі факт подання заяви/клопотання про відмову від позовних вимог не підтверджує відсутність спору позивача з відповідачем, відсутність предмета спору, свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу;
- враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, кожна особа, яка заявляє вимоги, у тому числі і щодо стягнення судових витрат, має довести необхідність понесених витрат та їх розмір, а також і необґрунтованість дій позивача, саме з наявністю яких закон пов`язує процесуальну можливість компенсації на користь відповідача. Представником відповідача за зустрічним позовом не доведено, які саме необґрунтовані дії зустрічного позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив заздалегідь необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. Разом з тим, цивільним процесуальним законодавством передбачено право позивача на відмову від позову за його заявою, а тому сама по собі відмова від позову не є необґрунтованими діями позивача;
тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала в частині вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 755/3436/20 (провадження № 61-20476св21 вказано, що:
«згідно з пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.
У статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18).
Загальне правило щодо розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду передбачено частиною третьою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача.
Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду: від 21 квітня 2021 року в справі № 199/9188/16-ц, від 07 липня 2021 року в справі № 554/4353/17).
Як вірно зазначено судом апеляційної інстанції, із рахунку на оплату, виданого АБ «Галини Папазової» від 13 травня 2021 року № 9 вбачається, що загальна сума 4 000 грн включає, ознайомлення адвоката з матеріалами та надання консультації 500 грн, підготовка письмових пояснень 2 000 грн та участь у судовому засіданні 18 травня 2021 року 1 500 грн.
Однак сторони, в тому числі відповідачка та її адвокат, у судовому засіданні 18 травня 2021 року участі не приймали, що стверджується протоколом судового засідання від 18 травня 2021 року, згідно якого судом лише досліджені письмові заяви сторін. А отже, стягнення судом витрат у розмірі 1 500 грн за участь адвоката в судовому засіданні є помилковим, оскільки вказана робота адвокатом не виконана.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції змінюючи в оскаржуваній частині ухвалу суду першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 2 500 грн.
Доводи касаційної скарги про те, що у відповідності до частини п`ятої статті 142 ЦПК України відповідачу слід було довести, а суду встановити, які саме необґрунтовані дії ОСОБА_1 були здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, є безпідставними, оскільки вказані у частині третій та у частині п`ятій статті 142 ЦПК України підстави відшкодування витрат на користь відповідача є різними за своєю правовою природою.
Тобто частина п`ята статті 142 ЦПК України вказує на можливість відшкодування понесених відповідачем витрат внаслідок необґрунтованих дій позивача незалежно від підстав закриття провадження (частина перша статті 255 ЦПК України).
Частиною третьою статті 142 ЦПК України визначено безумовне право відповідача на відшкодування витрат лише у одному випадку, а саме при відмові позивача від позову. Дане право відповідача є обов`язковим, виникає виключно у єдиному випадку закриття провадження, а саме при відмові позивача від позову, і ніяким чином не пов`язується із наявністю чи відсутністю необґрунтованих дій позивача, як помилково вважає представник позивача».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2023 року в справі № 463/6811/19 (провадження № 61-7770св22) зазначено, що «колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що ПП «Бізон-Тех 2006» в його заяві про компенсацію витрат не зазначено та не доведено, а апеляційним судом в оскарженій ухвалі не встановлено, які саме необґрунтовані дії позивача були здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, оскільки суд апеляційної інстанції стягнув витрати, понесені відповідачем на правничу допомогу, керуючись частиною третьою статті 142 ЦПК України, на яку посилалося ПП «Бізон-Тех 2006» у заяві про ухвалення додаткового рішення, і яка не вимагає встановлення зазначених у частині п`ятій статті 142 ЦПК обставин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 755/3436/20 (провадження № 61-20476св21)».
Разом з цим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 липня 2025 року в справі № 904/5087/22 зазначено, що:
«21. Пункт 1 частини другої статті 46 ГПК України передбачає право позивача на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог).
22. Стаття 191 ГПК України визначає, що позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
23. Відмова від позову - це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу. Відмова позивача від позову - це вияв принципу диспозитивності, тому ця дія здійснюється під контролем суду (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2022 у справі № 180/2161/19).
24. За результатами відмови позивача від позову суд, прийнявши таку відмову, закриває провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України.
25. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 у справі № 550/936/18 зазначила, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується зазвичай при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду. Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.
26. У статті 130 ГПК України "Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду" закріплений розподіл судових витрат, зокрема у разі закриття провадження у справі.
27. Частина третя статті 130 ГПК України встановлює, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
28. Зі змісту зазначеної норми можна дійти висновку, що у випадку відмови позивача від позову та закриття провадження у справі, відповідач має право заявити про відшкодування позивачем понесених витрат.
29. Стаття 123 ГПК України визначає види судових витрат, до яких належать судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи.
30. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України "Про судовий збір").
31. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 123 ГПК України).
32. Загальними правилами розподілу судових витрат у вигляді судового збору передбачено, що такі витрати можуть бути покладені судом на самого платника судового збору, або на іншу сторону, або відшкодовані з державного бюджету особі, яка його сплатила.
33. Закон України "Про судовий збір" визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.
34. Питання повернення судового збору врегульовано статтею 7 зазначеного Закону, яка містить вичерпний перелік підстав, за наявності яких сплачена сума судового збору за ухвалою суду повертається з державного бюджету особі, яка його сплатила.
35. Відшкодування понесених відповідачем витрат у вигляді судового збору у разі відмови позивача від позову та закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України Законом України "Про судовий збір" не передбачено.
36. Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).
37. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору (пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).
38. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.04.2023 у справі № 904/1478/19 дійшла висновку, що у випадку відмови позивача від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України у відповідача згідно з першим реченням частини третьої статті 130 ГПК України виникає право на відшкодування йому за рахунок позивача понесених витрат, до яких належить і судовий збір, і витрати, пов`язані з розглядом справи.
39. Отже, у випадку відмови позивача від позову, відповідач вправі заявити про відшкодування йому понесених витрат і це право закріплено, зокрема, в частині третій статті 130 ГПК України.
40. Водночас механізм реалізації закріпленого у частині третій статті 130 ГПК України права на відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи (до яких належать, зокрема, і судовий збір, і витрати на професійну правничу допомогу), закріплений у частині п`ятій статті 130 ГПК України, відповідно до якої у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
41. Отже, у випадку відмови позивача від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України у відповідача згідно з частиною третьою статті 130 ГПК України виникає право на відшкодування йому понесених витрат (і судового збору, і пов`язаних з розглядом справи), при цьому розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи, здійснюється у відповідності до вимог частини п`ятої статті 130 ГПК України. 42. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06.03.2024 у справі № 905/1840/21.
43. У контексті наведеного, колегія суддів також звертається до сталої правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, додатковій ухвалі Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 910/14162/17, додатковій ухвалі Верховного Суду від 12.07.2021 у справі № 903/254/20, де зазначено, що правовий аналіз статей 129, 130 ГПК України дає підстави для висновку, що у разі, зокрема, закриття провадження у справі, суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною.
44. Отже, наведеним вище спростовуються доводи касаційних скарг про безпідставне застосування судом апеляційної інстанції положень частини п`ятої статті 130 ГПК України при розгляді заяв про ухвалення додаткового рішення».
Верховний Суд є найвищим судому системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, від 21 жовтня 2013 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, від 28 жовтня 1999 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).
ЄСПЛ дотримання принципу правової визначеності пов`язує із забезпеченням єдності судової практики, не наполягаючи на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Водночас наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.
З урахуванням викладеного, касаційний суд вважає за необхідне передати цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку, який зроблений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 липня 2025 року в справі № 904/5087/22, щодо застосування частин третьої, п`ятої статті 130 ГПК України (частин третьої, п`ятої статті 142 ЦПК України) про те, що у разі закриття провадження у справі відповідач має право на компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише за умови доведення відповідачем необґрунтованості дій позивача у ході розгляду справи. У разі закриття провадження внаслідок відмови позивача від позову застосуванню підлягає саме частина третя статті 142 ЦПК України (частина третя статті 130 ГПК), яка передбачає право відповідача на компенсацію витрат як загальне правило. При цьому відповідач не зобов`язаний доводити необґрунтованість дій позивача.
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Справу № 697/1266/20 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді: І. О. Дундар
Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат
П. І. Пархоменко