ОКРЕМА ДУМКА
12 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 334/2161/16-к
провадження № 51-3096км25
судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 щодо касаційної скарги прокурора на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 квітня 2025 року в кримінальному провадженні № 120150800000000234 за обвинуваченням  ОСОБА_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 і 3 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
12 лютого 2026 рокуколегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ухвалила постанову, якою ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 квітня 2025 року щодо ОСОБА_2 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Погоджуючись із прийнятим рішенням в цілому, вважаю за необхідне викласти окрему думку щодо допущеного порушення права на захист в даному кримінальному провадженні, яка ґрунтується на таких положеннях:
1. За твердженням прокурора, апеляційний суд не врахував доводи про відсутність порушення права на захист ОСОБА_2 , адже на час проведення обшуку абонентської скриньки у відділенні «Укрпошти» ОСОБА_2 був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, яке відноситься до тяжких злочинів і згідно зі ст. 52 КПК України не потребує обов`язкової участі захисника під час проведення слідчих дій.
2. Відповідно до ухваленої постанови колегією суддів Касаційного кримінального суду докази за епізодом виявлення наркотичних засобів в абонентській скринці відділення «Укрпошти», якою у тому числі користався і ОСОБА_2 , обґрунтовано визнані судами недопустимими, оскільки, негласна слідча дія - аудіо-, відеоконтроль місця (знаходження абонентської скриньки) - була розпочата ще до винесення слідчим суддею ухвали про надання дозволу на її проведення, а тривалість проведення перевищувала встановлений в ухвалі термін. Зазначене свідчить про істотне порушення прав і свобод людини та згідно з ч. 2 ст. 86, п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України має наслідком визнання доказів недопустимими. З посиланням на усталену практику Європейського суду з прав людини суди правильно виснували, що отримані у такий спосіб і похідні від них докази («плоди отруйного дерева») не можуть бути використані у кримінальному провадженні. 
3. Водночас, варто зауважити, що усупереч наведеному в касаційній скарзі прокурора, на момент проведення обшуку абонентської скриньки ОСОБА_2 уже був затриманий за підозрою у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, що підтверджується відповідними даними у протоколах його затримання та оголошення про підозру, отже участь захисника під час проведення цієї слідчої дії була обов`язковою, однак забезпечена не була. Зазначене згідно з ч. 2 ст. 86, п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України свідчить про істотне порушення права особи на захист. Це порушення процесуального закону є істотним і само по собі є достатнім для визнання даних (речових доказів), отриманих в результаті обшуку, недопустимими доказами. Такі висновки в рішенні суду касаційної інстанції є необхідними та важливими з точки зору забезпечення послідовної судової практики щодо захисту такого фундаментального права як право на захист, яке, в свою чергу, є визначальним для гарантування права на справедливий суд в розумінні ст. 6 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.

Суддя ОСОБА_1