ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 361/6928/21
провадження № 61-13053св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач- ОСОБА_2 ,
третя особа:Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області,
позивач- ОСОБА_2 
відповідач- ОСОБА_1 ,
третя особа:Служба у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради Броварського району Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_3 - адвоката Волкова Анатолія Володимировича та представника ОСОБА_1 - адвоката Косенка Іллі Андрійовича на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2025 року у складі суддіПетришин Н. М. та постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Євграфової Є. П., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину (справа № 361/6928/21).

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 22 жовтня 2013 року між ним та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка - ОСОБА_4 . Після реєстрації шлюбу вони проживали у місті Самбір Львівської області. Після погіршення стосунків між ними він повернувся проживати у місто Бровари, дитина залишилась проживати з ОСОБА_3 . Він надавав матеріальну допомогу на утримання дочки, коли дитина проживала разом із матір`ю, відвідував дочку за місцем проживання матері дитини приблизно один раз у місяць.
Вказував на те, що протягом 2020-2021 років він почав помічати розлади у психоемоційному стані дитини, з`ясувати причини таких розладів у дружини ОСОБА_3 не вдалось. Маючи намір проконсультуватись із медичними фахівцями щодо реального стану розвитку дитини, він разом із дочкою у липні 2021 року приїхав у місто Бровари.
Позивач посилався на те, що батько та матір дитини мають рівні права щодо виховання дитини. З 14 липня 2021 року дитина проживає з ним.
Враховуючи те, що дочка проживає з ним, з ОСОБА_3 підлягають стягненню аліменти на утримання дитини, а також додаткові витрати на дитину, пов`язані з лікуванням її зубів.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд:
- визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із її батьком;
- визнати його одержувачем аліментів та стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість з аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 500,00 грн та заборгованість із додаткових витрат на малолітню дитину у розмірі 4 355,00 грн, а всього на загальну суму 4 855,00 грн;
- зобов`язати ОСОБА_2 щомісяця сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законодавством України для дитини відповідного віку;

У вересні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відібрання дитини у батька та повернення її матері за попереднім місцем проживання, в якому просила відібрати у ОСОБА_1 малолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і повернути її матері за місцем її проживання (справа № 361/8355/21).

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що 22 жовтня 2013 року між нею та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка - ОСОБА_4 .
Вказувала на те, що шлюбні відносини вони не підтримують більше трьох років. Наразі справа про розірвання шлюбу перебуває у суді.
Позивач зазначала, що від народження дочка проживала з нею у м. Самборі Львівської області, дитина була доглянута та їй створені належні умови для гармонійного розвитку. Батько дитини рідко виявляв ініціативу побачитись з дитиною, нечасто телефонував до дитини, не брав участі в утриманні та матеріальному забезпеченні дитини, і лише після нагадування почав сплачувати аліменти у розмірі 2-3 тисяч гривень на місяць.
10 липня 2021 року ОСОБА_1 , прибувши у м. Самбір, взяв дитину для того, щоб провести з нею декілька годин, проте, діючи свавільно, самочинно змінив місце проживання дитини та перевіз її в невідоме місце і надалі повністю ізолював від матері. З дочкою вона змогла поспілкуватись телефоном лише 20 липня 2021 року, проте відповідач постійно втручався у розмову.
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 07 вересня 2021 року № 231 затверджено висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю.
Наразі питання місця проживання дитини врегульовано в установленому законом порядку, однак відповідач добровільно не повертає дитину за місцем проживання матері дитини.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просила суд задовольнити її позовні вимоги.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2022 року об`єднано в одне провадження позовні вимоги у справах: № 361/6928/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Броварська міська рада Київської області в особі Служби у справах дітей, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину та № 361/8355/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_4 і повернення її за попереднім місцем проживання.
Справі присвоєно номер № 361/6928/21.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2025 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 сплачувати аліменти на утримання дитини закрито.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради Броварського району Київської області, про відібрання малолітньої дитини і повернення її за попереднім місцем проживання відмовлено.

Додатковим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Косенка І. А. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судового збору та судових витрат на правову допомогу у справі задоволено частково.
Ухвалено у справі додаткове рішення, яким вирішено питання про стягнення судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 952,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 100,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Волкова А.В. та апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Косенко І. А. на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2025 року залишено без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Косенко І. А. на додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2025 року залишено без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2025 року та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2025 року залишено без змін.

Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з найкращих інтересів дитини, її віку, прихильності до батька та бажання проживати саме з ним, про що вона зазначила у судовому засіданні, а визначення місця проживання дитини з матір`ю призведе до зміни місця проживання дитини, порушення усталеного способу життя, розвитку, що потягне невиправдане та надмірне негативне психоемоційне навантаження на дитину з важкопрогнозованими негативними наслідками. 

Апеляційний суд зазначив, що на цьому етапі стосунків між батьками, а також між батьками і дитиною, які реально склалися, тривалого та усталеного місця проживання дитини з батьком (з 10 липня 2021 року), визначення місяця проживання дитини з матір`ю вочевидь суперечитиме інтересам дитини. На час ухвалення рішення судом першої інстанції, як і на час розгляду справи апеляційним судом, не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю на цей час, що фактично призводить до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на дитину.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 не довела підстав для відібрання дитини від батька, передбачених частиною першою статті 164 СК України, як і того, що залишення дитини з батьком є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Апеляційний суд зазначив, що судове рішення про визначення місця проживання дитини не приймалось, орган опіки також не встановлював місце проживання дочки сторін станом на день, коли дитина почала проживати з батьком (10 липня 2021 року), а тому немає підстав для висновку, що ОСОБА_1 самочинно, без згоди матері, з якою на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінив її місце проживання. Оскільки батьки мають рівні права за законом на виховання дитини, рішенням суду місце проживання дитини не встановлене, висновок органу опіки та піклування на час, коли дитина почала проживати з батьком, був відсутній, тому підстав для висновку про неправомірність дій відповідача щодо зміни місця проживання дитини та захисту права матері в обраний нею спосіб немає. Вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю ОСОБА_3 не заявляла.
Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_3 сплачувати аліменти на утримання дитини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що вже є судовий наказ з тими самим вимогами.

Суди застосували Конвенцію про права дитини, судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів

У жовтні 2025 рокупредставник ОСОБА_3 - адвокат Волков А. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком відмовити, а позов ОСОБА_3 задовольнити та відібрати у ОСОБА_1 малолітню ОСОБА_4 , повернути її матері ОСОБА_3 за попереднім місцем проживання: АДРЕСА_1 , у решті вказані судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарги мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що станом на момент звернення ОСОБА_3 до суду із позовною заявою про відібрання дитини вже було наявне рішення органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дочки з матір`ю (висновок органу опіки та піклування Самбірської міської ради Львівської області № Л-2264/2-17 від 20 липня 2021 року),яке було обов`язкове до виконання батьками, однак ОСОБА_1 не бажав його виконувати та не повертав дитину матері.
Суди не надали оцінки тому факту, що рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 07 березня 2023 року, у справі № 452/4006/21 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 07 вересня 2021 року № 231 щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю відмовлено. Отже, ОСОБА_1 , намагаючись оскаржити у судовому порядку рішення виконавчого комітету про затвердження висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дочки ОСОБА_4 з матір`ю, своїми діями визнав, що він не погоджується з ним, натомість після відмови судом у його позові продовжував протиправно не виконувати його.
Суд першої інстанції помилково не врахував наявність підстав для відібрання дитини на момент звернення матері до суду та ухвалення рішення, не звернув уваги, що мати докладала усіх можливих зусиль щодо повернення дитини за місцем її проживання, а безрезультатні намагання призвели до пред`явлення позову про відібрання дитини та її повернення за попереднім місцем проживання.
Апеляційний суд проігнорував вагомі та доречні аргументи ОСОБА_3 , зокрема те, що вона не надавала згоди на зміну місця проживання малолітньої дочки, яка від народження проживала нерозлучно з матір`ю, про повну ізоляцію батьком дитини від матері, соціуму та можливості стаціонарно навчатися з однолітками, оскільки дитина увесь цей час знаходиться на дистанційному навчанні, фактично перебуває замкненою у квартирі, яку наразі ОСОБА_1 винаймає зі співмешканкою у м. Києві.
Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки діям батька дитини щодо перешкоджання матері протягом декількох років у доступі до єдиної дочки, його процесуальну поведінку щодо невиконання судових ухвал про забезпечення позову шляхом надання можливості матері проводити час з дочкою та відмова від виконання ухвали суду про проведення судово-психологічної експертизи, тобто ненадання ОСОБА_1 можливості дослідити дійсний психологічний стан дитини та ймовірність негативного впливу на дитину.
Так, за клопотанням ОСОБА_1 ухвалою суду від 18 липня 2022 року у справі призначено судово-психологічну експертизу. Метою проведення експертизи було встановлення індивідуально-психологічних особливостей дитини, встановлення рівня психічного та особистісного розвитку дитини, встановлення ступеня впливу досліджуваної сімейної ситуації та виховної поведінки кожного з батьків на психічний розвиток, психологічний стан та рівень психологічного благополуччя дитини. Однак ОСОБА_1 ухилився від проведення цієї експертизи (з його слів вартість експертизи для нього надто дорога) та не забезпечив явку дитини для проведення експертизи. Суд першої інстанції проігнорував, що поведінка ОСОБА_1 щодо ухилення від проведення експертизи є свідомим нехтуванням процесуальними обов`язками. Положення чинного законодавства встановлюють необхідність виконання судових рішень, в тому числі й ухвали про призначення експертизи. Суд апеляційної інстанції жодним чином не відобразив мотивів відхилення цього доводу.
Крім того, недобросовісна процесуальна поведінка ОСОБА_1 щодо ініціювання ним судової експертизи та надалі його відмова від її проведення призвели до тривалого зупинення провадження у справі, на півтора роки, з 18 липня 2022 року до 09 січня 2024 року.
Також суди не навели обґрунтувань щодо неврахування висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, який не рекомендував за доцільне визначати місце проживання дитини з батьком.
Враховуючи думку дитини, висловлену у судовому засіданні, суди не взяли до уваги, що думка дитини не повинна мати для суду абсолютного характеру.
Суди послалися на висновки практичного психолога ОСОБА_6 від 31 липня 2021 року та від 09 жовтня 2021 року, які зводяться до рекомендацій про неможливість контакту матері і дитини. Суд не звернув уваги, що ці висновки складені з великою кількістю порушень, без запрошення і участі матері ОСОБА_3 та виготовлені виключно на замовлення ОСОБА_1 , а тому не можуть братися до уваги.

Посилання суду апеляційної інстанції на ту обставину, що ОСОБА_3 не заявляла вимогу про визначення місця проживання дитини з нею, не може вважатися обґрунтованим, оскільки ОСОБА_3 визначилася із предметом і підставою позову з урахуванням того, що місце проживання дочки було визначено органом опіки та піклування у висновку від 20 липня 2021 року № Л-2264/2-17, тобто ще до відкриття провадження у справі, як за позовом ОСОБА_1 , так і за позовом ОСОБА_3 .

Підставами касаційного оскарження рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2021 року у справі № 127/30529/18 (провадження № 61-15774св20), від 25 березня 2024 року у справі № 183/1464/22 (провадження № 61-7478сво23), від 19 лютого 2025 року у справі № 751/1680/21 (провадження № 61-13305св24), від 28 травня 2025 року у справі № 759/14917/20 (провадження № 61-16996св24).

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Косенко І. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині закриття провадження у справі та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким зобов`язати ОСОБА_2 сплачувати аліменти на утримання дитини.

Касаційна скарга мотивована тим, що суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, закриваючи провадження у справі в частиніпозовних вимог про зобов`язання ОСОБА_3 сплачувати аліменти на утримання дитини на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, безпідставно ототожнили предмет цієї позовної вимоги відносно до судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ігноруючи при цьому саму правову природу та суть аліментів.
Суди попередніх інстанцій не врахували положення статей 179, 181 СК України, згідно з якими аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина, та мають використовуватись виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини; безпідставно прийняли рішення про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині позовної вимоги про стягнення аліментів на користь батька, з яким проживає дитина, констатуючи, що дане питання вирішено судовим наказом про стягнення аліментів на користь матері, з якою дитина не проживає; не зупинили провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі про припинення стягнення з батька аліментів та визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Підставами касаційного оскарження рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18 (провадження № 61-48585св18), від 12 травня 2023 року у справі № 686/12480/22 (провадження № 61-12518св22), від 23 вересня 2024 року у справі № 367/8869/23 (провадження № 61-6416св24), від 27 листопада 2024 року у справі № 336/6708/20 (провадження № 61-9139св24).

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на малолітню дитину не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Косенко І. А. подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення в оскаржуваній частині без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Волков А. В. подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення в оскаржуваній частині без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційних скарг у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 21 жовтня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - Коломієць Г. В. та судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І. Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Волкова А. В., витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Косенка І. А., витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2025 року, у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_7 , призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 листопада 2025 року) визначено суддю-доповідача - ОСОБА_8 та суддів, які входять до складу колегії: Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2026 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2021 року у справі № 452/2667/21.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка ОСОБА_4 .

Протягом 2016 - 2019 років сторони проживали у м. Самбір Львівської області за місцем реєстрації ОСОБА_3 . Після погіршення відносин сторін ОСОБА_1 повернувся проживати за місцем своєї реєстрації у м. Бровари Броварського району Київської області.

Відповідно до договору від 15 серпня 2019 року ОСОБА_3 винайняла житло та проживала разом з дочкою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , де матір`ю було створено всі умови для проживання дитини.

10 липня 2021 року дитина стала проживати з ОСОБА_1 .

Судовим наказом Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 серпня 2021 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї чверті всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 07 вересня 2021 року № 231 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування», ОСОБА_3 надано висновок від 20 липня 2021 року № Л-2264/2-17 щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з яким Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з характеристикою, виданою виконуючою обов`язки головного лікаря Комунального некомерційного підприємства Центру первинної медико-санітарної допомоги Самбірської міської ради, ОСОБА_3 з 2001 року працювала на посаді медичної сестри дошкільних установ Самбірської центральної районної лікарні. З червня 2018 року переведена на посаду сестри дільничної амбулаторії ЗПСМ № 3. Характеризується позитивно.

Відповідно до довідок від 21 липня 2021 року № 185 та № 280, виданих Комунальним некомерційним підприємством Самбірської міської ради та Самбірської районної ради «Самбірська центральна районна лікарня» ОСОБА_3 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра Самбірської поліклініки не перебувала і не перебуває та в Самбірському наркологічному відділі Самбірської ЦРЛ на обліку не знаходиться.

14 липня 2021 року депутатом Броварської міської ради Броварського району Київської області проведено обстеження житлових умов ОСОБА_1 , про що складено акт.

15 липня 2021 року ОСОБА_1 заключив декларацію з лікарем-педіатром ОСОБА_10 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ВЕТА-ПЛЮС».

Відповідно до довідки ТОВ «АЛЬЯНС НОВОБУД» від 29 липня 2021 року № 2435, ОСОБА_1 працює в ТОВ «АЛЬЯНС НОВОБУД» на посаді дизайнера-виконавця графічних робіт у департаменті маркетингу з 08 липня 2021 року.

Згідно з характеристикою від 08 липня 2021 року, наданою директором ТОВ «АЛЬЯНС НОВОБУД», та характеристикою від 07 липня 2021 року, наданою директором ТОВ «СІТІКОНСАЛТ ДЕВЕЛОПМЕНТ», де ОСОБА_1 працює з 06 серпня 2018 року на посаді дизайнера-виконавця графічних робіт, ОСОБА_1 як працівник характеризується позитивно.

Відповідно до довідок від 23 липня 2021 року № 54 та № 59, ОСОБА_1 за даними облікової документації на обліку в кабінеті лікаря-психіатра та кабінеті лікаря- нарколога КНП «Броварська БКЛ» БРР БМР не перебуває.

Згідно з довідкою від 30 липня 2021 року № 8, виданою директором закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу «Лісова казка» Броварської міської ради Київської області, ОСОБА_4 зарахована до списків та відвідує ЗДО «Лісова казка» з 14 липня 2021 року.

За висновком оцінки потреб сім`ї, проведеної 10 вересня 2021 року фахівцем із соціальної роботи Броварського міського центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді, ОСОБА_1 здатний задовольнити потреби дитини.

17 вересня 2021 року спеціалістом Служби було проведено акт обстеження умов проживання ОСОБА_1 у квартирі на АДРЕСА_2 . У ході проведення обстеження встановлено, що квартира орендована з 03 липня 2021 року до 08 січня 2022 року, складається з двох кімнат загальною площею 50,6 кв. м, житловою площею 29,8 кв. м. Для дитини виділена окрема кімната, наявне спальне місце, дитина забезпечена одягом, взуттям, продуктами харчування. Родина забезпечена продуктами харчування, речами особистого користування.

31 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_6 , практичного психолога, кандидата психологічних наук, психолога вищої категорії про діагностичне обстеження його дочки ОСОБА_4 . Батька непокоїло питання особливостей розвитку дочки, яка до звернення на консультацію до психолога проживала з матір`ю. Відповідно до висновку ОСОБА_6 від 31 липня 2021 року, у ОСОБА_4 виявлено рівень інтелектуально-мнестичного розвитку, що відповідає віковій нормі. Зі сторони особливостей емоційно-вольової сфери спостерігаються певні порушення (емоційна нестійкість, тривожність, дивакуватість у поведінці та низький рівень соціалізації, та психоемоційні розлади по істеричному типу). Рекомендовано проходження обстеження у лікаря-невролога, лікаря-фізіотерапевта, проходження курсів реабілітації у дитячого психолога, відвідування дошкільних дитячих навчальних закладів, розвиваючих гуртків та спортивних секцій.

09 жовтня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся до ОСОБА_6 із запитом про діагностичне обстеження його доньки. Батька непокоїло питання особливостей розвитку та психологічного стану доньки, яка на той момент проживала з ним. Відповідно до висновку від 09 жовтня 2021 року, наданого ОСОБА_6 , у ОСОБА_4 виявлено рівень інтелектуально-мнестичного розвитку, що відповідає віковій нормі. Зі сторони особливостей емоційно-вольової сфери спостерігаються порушення у вигляді емоційної нестійкості, агресивні висловлювання стосовно матері, тривожність, психоемоційні розлади за істеричним типом. Рекомендовано проходження обстеження у лікаря-невролога, лікаря-фізіотерапевта, проходження курсів реабілітації у дитячого психолога, відвідування дошкільних дитячих навчальних закладів, розвиваючих гуртків та спортивних секцій.
Відповідно до протоколу психоконсультативного дослідження, складеного лікарем Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Добробут - поліклініка» від 18 жовтня 2021 року, дитина активна, контактна, поводиться вільно. Легка психомоторна розгальмованість. Переважає довільна (цілеспрямована) поведінка. Легко вступає в контакт з дорослими. Рекомендовано програма реабілітації у складі реабілітолога та психолога 24 год. (заняття тривалістю 60 хв.).

Згідно з протоколом психоконсультативного дослідженнявід 21 жовтня 2021 року, складеного лікарем Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Добробут - поліклініка», дівчинка виказує страх, що мама її забере. Не хоче до мами, «бо мама дуже зла».

Відповідно до направлення № 9594-9938-6654-3216 малолітня ОСОБА_4 пройшла огляд у: лікаря ортопеда-травматолога дитячого (вроджена дисплазія сполучної тканини, гіпермобільний синдром, сколіотична постава), дитячого гастроентеролога (стан задовільний), дитячого хірурга, невролога (без особливостей), дитячого офтальмолога (патології не виявлено), дитячого стоматолога (рекомендовано заміну пломб, лікування карієсу, консультація ортодонта) надано висновок сімейного лікаря ОСОБА_11 .

ОСОБА_3 зверталася до правоохоронних органів та відповідних органів опіки та піклування, Служб у справах дітей та сім`ї, народного депутата, що підтверджується копіями відповідних звернень та наданими відповідями відповідних установ та організацій.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Броварської міської ради Броварського району Київської області, затвердженого 08 лютого 2022 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_3 та відмовити ОСОБА_1 у наданні висновку до суду про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із ним.

Свідок ОСОБА_12 , завідуюча ЗДС «Лісова казка», у судовому засіданні пояснила, що з 14 липня 2021 року ОСОБА_4 зарахована до ЗДС «Лісова казка», дитина не була соціалізована, не сформовані жувальні рефлекси, на контакт ішла, але не відходила від вихователя, з дитиною працював психолог. Через місяць побачили позитивну динаміку в розвитку дитини. Свідок вказала, що з матір`ю ОСОБА_3 бачилася двічі. Психологу дитина повідомляла на той час, що хоче жити з мамою і татом. Батько приділяв належну увагу вихованню та здоров`ю дитини.
Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції пояснив, що у нього дружні відносини з ОСОБА_1 , вони часто проводили час разом, гуляли в парку. Повідомив, що коли ОСОБА_1 забрав ОСОБА_4 до м. Бровари, дитина була мало соціалізована, мала проблеми з харчуванням, самообслуговуванням. Свідок був присутній один раз при зустрічі матері ОСОБА_3 з дочкою, зустріч відбувалась в ТРЦ «Термінал», мати могла вільно спілкуватись із дитиною, проте вона викликала поліцію, посилаючись на те, що свідок та ОСОБА_1 заважають їй спілкуватись із дитиною.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скаргапредставника ОСОБА_3 - адвоката Волкова А. В. та касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Косенка І. А. підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та позовних вимог ОСОБА_3 про відібрання у ОСОБА_1 дитини і повернення її матері 

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України», заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року у справі «Johansen v. Norway»).

Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону № 2402-III).

У абзацах першому, другому статті 15 Закону № 2402-III зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Тобто у дитини є право, а не обов`язок на підтримання регулярних особистих стосунків і прямих контактів з тим з батьків, який проживає окремо.

У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду в порядку, встановленому законом (абзаци третій, четвертий статті 15 Закону № 2402-III).

У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з частинами першою-третьою статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам (частина перша статті 162 СК України).

Ця норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання (див. висновки у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21 та від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20).

Мати (батько) має право на пред`явлення позову про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання дитини не змінював, згідно з статтею 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 25 березня 2024 року у справі № 183/1464/22 (провадження № 61-7478сво23).

У частині четвертій статті 19 СК України закріплено, що під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) виснувала, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитись на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні в справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19.

Верховний Суд у постановах від 26 лютого 2025 року у справі № 714/1281/23, від 31 березня 2021 року у справі № 562/1686/18 наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності.

У справі, яка переглядається, сторони не заперечували, що після припинення спільного проживання у 2019 році дитина проживала разом із матір`ю у м. Самбір Львівської області.

10 липня 2021 року ОСОБА_1 забрав спільну дитину на прогулянку та після цього не повернув матері, з якою дитина проживала.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Самбірської міської ради Львівської області від 20 липня 2021 року № Л-2264/2-17, який затверджений рішення Виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 07 вересня 2021 року № 231, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 грудня 2021 року у справі № 452/4006/21, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду 07 березня 2023 року, у позові ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 07 вересня 2021 року № 231 відмовлено.

У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не бажав добровільно повернути дитину матері, він у серпні 2021 року звернувся з позовом про визначення місця проживання дитини з батьком, а ОСОБА_3 у вересні 2021 року звернулася до суду з позовом про відібрання дитини у батька та повернення її матері. 

Оцінюючи можливість залишення дитини проживати із батьком, суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_1 10 липня 2021 року самовільно, без згоди матері дитини змінив місце проживання дитини.

Посилання ОСОБА_1 і судів на те, що на цей час не було рішення опіки чи рішення суду, а тому не можна стверджувати, що батько дитини самовільно забрав дитину, є неправильним у контексті статті 157 СК України, оскільки всі питання щодо дитини батьки вирішують спільно, а згоди матері дитини на зміну місця проживання дитини не було.

Апеляційний суд, вказуючи на те, що ОСОБА_3 не заявляла вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю, не врахував, що на час пред`явлення ОСОБА_3 позову про відібрання дитини у батька та повернення її матері, місце проживання дитини було визначено з ОСОБА_3 висновком органу опіки та піклування від 20 липня 2021 року № Л-2264/2-17, який затверджений рішенням Виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 07 вересня 2021 року № 231.

Відповідно до частини першої статті 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначається в рішенні.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Після розлучення дитини із матір`ю та ініціюванню останньою позову, ОСОБА_3 вимушена була звернутися до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просила в порядку забезпечення її позову зобов`язати ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) ОСОБА_3 з малолітньою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожної суботи з 10:00 до 18:00 год. у парках, скверах, розважальних закладах, спортивних майданчиках та інших об`єктах дитячої інфраструктури м. Бровари Київської області, а також зобов`язати ОСОБА_1 забезпечувати щодня у будні дні з 18:30 до 19:15 год. контакт ОСОБА_3 з малолітньою дочкою шляхом відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» та/або програм « Zoom », «Skype».

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2021 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року та постановою Верховного Суду від 24 лютого 2022 року, заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Волкова А. В. про забезпечення позову задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) ОСОБА_3 з малолітньою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожної суботи з 10:00 до 18:00 год. у парках, скверах, розважальних закладах, спортивних майданчиках та інших об`єктах дитячої інфраструктури м. Бровари Київської області.
Зобов`язано ОСОБА_1 забезпечувати щодня у будні дні з 18:30 до 19:15 год. контакт ОСОБА_3 з малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» та/або програм «Zoom», «Skype».

Обов`язковість судового рішення є основною засадою судочинства (пункт 9 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Матеріали справи містять акти, з яких вбачається, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував ухвалу суду, не забезпечував участі малолітньої ОСОБА_4 у побаченні з матір`ю, в результаті чого зустрічі матері та дитини не відбувались.

Постановою державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 21 грудня 2022 року на боржника ОСОБА_1 за ухилення від виконання ухвали суду щодо побачення дитини з матір`ю накладено штраф.

Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою вказані обставини, не надали оцінки поведінці ОСОБА_1 щодо перешкоджання матері у спілкуванні з дочкою, позбавляючи її материнського піклування та виховання, що призводить до руйнування зв`язків дитини з матір`ю і суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Броварської міської ради Броварського району Київської області, затвердженого 08 лютого 2022 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_3 та відмовити ОСОБА_1 у наданні висновку до суду про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із ним.

Не погоджуючись з висновком органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, суд першої інстанції , з яким погодився апеляційний суд, зазначив, що цей висновок суперечить інтересам дитини, яка висловила бажання проживати з батьком як при розгляді питання комісією, так і у судовому засіданні.

Суди попередніх інстанцій врахували думку дитини, висловлену 16 червня 2024 року у судовому засіданні у суді першої інстанції.

Безумовно, при вирішенні місця проживання дитини у першу чергу враховуються якнайкращі інтереси дитини. 

Разом із тим суди попередніх інстанцій не врахували, що думка дитини не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини. Суд, розглядаючи вказану категорію справ, повинен надавати оцінку всім доказам у справі, з урахуванням встановлених обставин, а не лише опиратися на думку дитини (див. постанови Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 та інші).

Верховний Суд звертає увагу на такі доводи ОСОБА_1 і судів, а саме про те, що однією з підстав визначення місця проживання дитини з батьком було те, що дитина тривалий час (з липня 2021 року) проживає з батьком.

Дійсно, такі обставини судами повинні враховуватись. Але, вочевидь, є несправедливим (хоча принцип справедливості є фундаментальним принципом у сімейному праві) не врахувати, що саме призвело до тривалого проживання дитини з одним із подружжя.

Так, установлено, що батько дитини самоправно змінив місце проживання дитини, забравши її у матері у липні 2021 року. Мати ОСОБА_3 , вже у липні 2021 року отримавши висновок органу опіки та піклування, затверджений виконкомом у вересні 2021 року, звернулася до суду з позовом у вересні 2021 року. 

Проте, зловживаючи своїми як матеріальними, так і процесуальними правами, ОСОБА_1 , вочевидь умисно створив ситуацію затягування розгляду справи, а саме, заявив про призначення судово-психологічної експертизи, від виконання якої ухилився і таким чином розгляд справи затягнувся на нерозумні півтора роки. 

У цьому є як вина ОСОБА_1 , так і суду, який зобов`язаний був проконтролювати проведення експертизи у такій важливій соціальній справі у найкоротший термін. При цьому суд навіть не вчинив жодного «процесуального зауваження» ініціатору призначення експертизи. 

Ці обставини суди не врахували, натомість, по суті, вину за це поклали на матір дитини, якій з цих підстав, у тому числі, відмовили у позові.

Враховуючи наведене, висновки судів в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та позовних вимог ОСОБА_3 про відібрання у ОСОБА_1 дитини і повернення її матері не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням закону.

Щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 сплачувати аліменти на утримання дитини

Відповідно до частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо: 3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми права, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Отже, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 зазначено, що «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 20 травня 2020 року у справі № 753/11592/18, від 26 квітня 2022 року у справі № 757/39474/19, від 05 жовтня 2023 року у справі № 522/8873/22, від 18 жовтня 2023 року у справі № 404/6883/18 тощо.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, зокрема просив, зобов`язати ОСОБА_2 щомісяця сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законодавством України для дитини відповідного віку.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що судовим наказом Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 серпня 2021 року у справі № 452/2666/21 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі однієї чверті всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 сплачувати аліменти на утримання дитини, виходив із того, що ці вимоги є тотожними вимогам ОСОБА_3 , щодо яких є судовий наказ, що набрав законної сили.

З таким висновком судів погодитись не можна.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 просив стягнути аліменти на утримання дитини на його користь, у той час як судовим наказом у справі № 452/2666/21 вирішено заяву ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини на її користь.

Позовні вимоги та підстави позову ОСОБА_1 у справі, яка переглядається, та вимоги ОСОБА_3 у справі № 452/2666/21 не є тотожними і у суду першої інстанції були відсутні підстави для закриття провадження у справі у вказаній частині позовних вимог ОСОБА_1 на підставі частини першої статті 255 ЦПК України.

Наявність судового наказу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 серпня 2021 року у справі № 452/2666/21 про стягнення аліментів на користь ОСОБА_3 не є підставою закриття провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 про стягнення аліментів на його користь.

Колегія суддів зазначає, що вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини залежить від вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та позовних вимог ОСОБА_3 про відібрання у ОСОБА_1 дитини і повернення її матері.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За викладених обставин судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини та визначення місця проживання дитини з батьком й в частині позовних вимог ОСОБА_3 про відібрання у ОСОБА_1 дитини і повернення її матері підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Під час нового розгляду суду належить врахувати вищенаведене, розглянути справу у розумний строк з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити зібрані у справі докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. 

Оскільки справа направляється на новий розгляд, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргупредставника ОСОБА_3 - адвоката Волкова Анатолія Володимировича задовольнити частково.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Косенка Іллі Андрійовича задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, про зобов`язання ОСОБА_2 сплачувати аліменти на утримання дитини та визначення місця проживання дитини з батьком та в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради Броварського району Київської області, про відібрання малолітньої дитини і повернення її за попереднім місцем проживання скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк