УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2026 року
м. Київ
справа № 331/1775/25
провадження № 51-999 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Олександрівського (Жовтневого) районного суду м. Запоріжжя від 2 жовтня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 2 лютого 2026 року стосовно останньої,
установив:
Вироком суду першої інстанції, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку та проживаючу у АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України, та призначено покарання у виді пробаційного нагляду на строк один рік з покладенням обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК України.
Апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , залишив вирок без зміни.
Відповідно до змісту судових рішень, що оскаржуються та встановлених судом першої інстанції обставин, у період часу з 21 лютого 2025 року до кінця березня 2025 року ОСОБА_5 , будучи особою, яку постановою Олександрівського (Жовтневого) районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2024 року направлено до Запорізької міської ради за адресою: м. Запоріжжя, проспект Соборний, б. № 214, для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», строком на три місяці, будучи ознайомленою 15 січня 2025 року із умовами та кримінальною відповідальністю за ухилення від проходження програми, діючи умисно, маючи реальну можливість дотримуватись обов`язків, покладених на неї судом, без поважних причин, не відвідувала програму, яка передбачена цим Законом, свідомо ігнорувала виконання постанови суду, яка є обов`язковою до виконання, тим самим підірвала авторитет органів правосуддя України у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямований на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, у зв`язку з цим ухилилась від проходження програми для кривдників.
Суд кваліфікував дії засудженої за ст. 390-1 КК України, як умисне ухилення від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування вироку і ухвали апеляційного суду та закриття кримінального провадження стосовно засудженої з підстав відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
На обґрунтування своїх вимог він зазначає, що суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, неправильно застосував ст. 390-1 КК України, ототожнивши тимчасове припинення засудженою відвідування програми з остаточним невиконанням судового рішення, тоді як ОСОБА_5 фактично пройшла програму повністю у встановлений строк, що як вважає захисник виключає наявність юридичного факту завершального складу кримінального правопорушення та прямого умислу на ухилення. Захисник зазначає, що матеріали були направленні до суду до спливу строку виконання обов`язку, тому, на її думку, момент закінчення інкримінованого засудженій діяння не був встановлений, а висновки судів ґрунтуються на розширювальному тлумаченні кримінального закону. 
Вказує, що апеляційний суд не надав самостійної правової оцінки доводам сторони захисту, не спростував аргументів щодо відсутності умислу, не перевірив обставини, щодо сумнівів сторони захисту про безсторонність судді першої інстанції.
У письмових поясненнях, доданих до касаційної скарги, засуджена зазначає, що проживає та працює в республіці Італія, характеризується позитивно, програму виконала повністю, а її проходження було ускладнене відсутністю чітких правил та неналежною організацією, що, на її думку, виключає будь-яке умисне ухилення від проходження програми для кривдників. Вважає, що сукупність наведених обставин свідчить про відсутність у її діях складу кримінального правопорушення.
Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та додані до неї матеріали, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на таке. 
Згідно зі ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Таким чином, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та не має права досліджувати докази. Ці питання належать до предмета перевірки суду апеляційної інстанції.
Так, вироком визнано винною ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України. Судпершої інстанціїустановив, що засуджена була належним чином повідомлена про обов`язок пройти програму для кривдників, отримала відповідне повідомлення 15 січня 2025 року під підпис, їй було роз`яснені правила проходження програми та наслідки невиконання постанови суду. Засуджена була присутня на кількох заняттях, після чого припинила відвідування, не з`являлась на заняття, не інформувала працівників програми про свою відсутність, самостійно виїхала за кордон 19 лютого 2025 року без поважних причин та без погодження тимчасового припинення участі. Суд визнав доведеним, що ОСОБА_5 умисно ухилялась від проходження програми для кривдників, оскільки була обізнана про обов`язок та наслідки його невиконання, але свідомо припинила участь у програмі. Факт подальшого завершення програми визнав таким, що не спростовує складу кримінального правопорушення, оскільки закон прямо передбачає відповідальність саме за не проходження програми.
В апеляційному порядку вирок оскаржував захисник ОСОБА_4 , яка, відповідно до змісту ухвали, зазначала, що в діях засудженої відсутній умисел на ухилення від проходження програми для кривдників, оскільки остання тимчасово припинила відвідування з поважних причин, перебуваючи за кордоном та через хворобу, а після повернення повністю завершила програму. Також сторона захисту вказувала, що підпис у розписці від 15 січня 2025 року підтверджує лише факт отримання повідомлення, але не доводить ознайомлення з графіком, правилами чи забороною виїзду, а також те, що організатори програми не надали письмових роз`яснень, не встановили чітких правил, не здійснювали належного контролю та не повідомляли засуджену про наслідки пропусків, що тимчасові перерви не є юридичним фактом невиконання судового рішення, а склад злочину за ст. 390-1 КК України, на думку сторони захисту, передбачає саме остаточне невиконання після спливу строку.
Апеляційний суд, залишаючи вирок без зміни дійшов висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, оціненими судом відповідно до вимог ст. 94КПК України,тому погодився із висновком суду про умисне ухилення засудженої від програми для кривдників. Також установив, що засуджена була належним чином повідомлена про обов`язок пройти програму та про відповідальність за ухилення, що підтверджувалось розпискою, відеозаписом та показаннями свідків, зокрема те, що під час першої зустрічі працівник роз`яснювала правила відвідування та порядок повідомлення про відсутність, крім того засуджена мала можливість інформувати організаторів, але свідомо цього не зробила, при цьому виїзд за кордон не підтверджений жодними документами як вимушений чи невідкладний, зокрема, засуджена самостійно припинила відвідування програми, не отримавши дозволу на перерву. Суд апеляційної зазначив, що подальше завершення програми не спростовує факт умисного ухилення у період з 21 лютого 2025 року до кінця березня 2025 року, оскільки відповідальність за ст. 390-1 КК України настає за сам факт ухилення, а не за кінцевий результат. 
Доводи про відсутність юридичного факту невиконання програми апеляційний суд визнав безпідставними, оскільки об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення полягає у свідомому невиконанні обов`язку протягом визначеного періоду, а не лише після спливу строку. Посилання на недоліки організації програми суд визнав такими, що не впливають на обов`язок особи виконувати судове рішення. У підсумку апеляційний суд дійшов висновку, що вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідає вимогам ст. 370 КПК України. Доводи захисника були спрямовані на переоцінку доказів і не спростовували встановленого факту умисного ухилення від проходження програми для кривдників.
Склад кримінального правопорушення передбаченого статтею 390-1 КК України є формальним і не залежить від подальшого виконання обов`язку, тому доводи касаційної скарги захисника на подальше завершення ОСОБА_5 програми не спростовують встановленого судами факту ухилення у визначений період та від подальшого виконання обов`язку, що узгоджується із практикою ККС.
У постанові ККС у складі ВС від 6 листопада 2025 року (справа 686/10357/24) зазначено, що у диспозиції статті 390-1 КК України чітко визначено, що таке діяння може бути вчинене лише умисно, тому суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом. Позаяк склад кримінального правопорушення є формальним, то зміст умислу в такому випадку утворює ставлення особи до об`єкту. Винна особа, умисно не виконуючи ці заходи, усвідомлює протиправність своєї поведінки, а отже розуміє і суспільну небезпечність вчинюваного нею діяння, пов`язаного із посяганням на правосуддя - не виконує обмеження, встановлені рішенням суду, та бажає так діяти. При цьому мотив і мета для кваліфікації значення не мають.
Доводи касаційної скарги захисника повторюють її доводи апеляційної скарги, яка була предметом перевірки апеляційного суду. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України та підтверджує законність і обґрунтованість вироку.
Щодо посилання захисника на безсторонність судді першої інстанції, яка раніше ухвалювала рішення у провадженні стосовно ОСОБА_5 про притягнення останньої до адміністративної відповідальності, є необґрунтованими, оскільки питання про відвід вирішуються після встановлення підстав для цього, а зміст касаційної скарги і ухвали апеляційного суду свідчить про те, що сторона захисту своїм правом, передбаченим ст. 80 КПК України не скористалась, хоча ці обставини їй були відомі. Крім того ст. 76 КПК України не містить заборони на участь судді у кримінальному провадженні, коли суддя брав участь у справі про адміністративне правопорушення.
Таким чином, аналіз змісту вироку та ухвали апеляційного суду свідчить про те, що рішення відповідають вимогам ст. 370 та ст. 419 КПК України. 
Доводи сторони захисту не спростовують установлених судом першої інстанції обставин, з якими обґрунтовано погодився апеляційний суд, і не впливають на законність та вмотивованість судових рішень, тому підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Олександрівського (Жовтневого) районного суду м. Запоріжжя від 2 жовтня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 2 лютого 2026 року стосовно останньої.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3