ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року 
м. Київ
cправа № 926/675/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючої), Власова Ю.Л. та Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:
позивача - Фізичної особи-підприємця Сивака Олександра В`ячеславовича- Лета М.А., адвокат (ордер ВН №1630714 від 24.12.2025), 
відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Брашмі" - Бошелюк Ю.М., адвокат (ордер СЕ №1120810 від 20.02.2026),
третьої особи, на стороні позивача - ОСОБА_1 - не з`явилась,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сивака Олександра В`ячеславовича
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.07.2025 (суддя Ніколаєв М.І.) та 
постанову Західного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 (головуючий - суддя Якімець Г.Г., судді: Зварич О.В. і Панова І.Ю.)
у справі № 926/675/25
за позовом Фізичної особи-підприємця Сивака Олександра В`ячеславовича (далі - Підприємець)
до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Брашмі" (далі - ТОВ "Брашмі")
про захист авторських прав та стягнення компенсації у розмірі 605 600,00 грн,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ).
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
Підприємець звернувся до Господарського суду Чернівецької області із позовною заявою до ТОВ "Брашмі" про захист авторських прав шляхом вилучення у ТОВ "Брашмі" піратських примірників об`єктів авторського права, а саме картин за номерами, в яких відтворені твори образотворчого мистецтва під назвами 2, 3, 4, 5, 6, 10, 16, 18, 20, 21, 23, 25 та 27, автором яких є ОСОБА_1 , а також матеріалів та обладнання, що використовувались для їх відтворення та передання Підприємцю. Позивач просив суд стягнути з відповідача компенсацію у сумі 605 600 грн та накласти штраф на відповідача, який стягнути до Державного бюджету, в розмірі 10% суми, присудженої судом на користь позивача. 
Короткий зміст судових рішень
Господарським судом Чернівецької області рішенням від 23.07.2025 позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ "Брашмі" на користь Підприємця компенсацію у розмірі 12 112,00 грн, 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, 7 770,00 грн судових витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, 3209,68 грн судового збору. Стягнув з ТОВ "Брашмі" до Державного бюджету України штраф у розмірі 1 211,20 грн. У решті позову відмовив.
Суд визнав факт порушення майнових авторських прав позивача відповідачем у період з 10.02.2025 (тобто з моменту отримання претензії) до 19.03.2025, але, враховуючи відсутність умислу відповідача та його добровільні дії з припинення порушення, а також недостатність доказів позивача щодо обсягів порушення, встановив мінімальний розмір компенсації, що становить 2 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за кожен окремий факт протиправного використання об`єктів авторського права, тобто 12 112,00 грн: 3028,00 грн. (розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб) * 2 * 2 (накладні з Епіцентру стосовно отримання представником позивача 2 картин).
Оскільки відповідач не спростував порушення ним авторських прав позивача, керуючись частиною четвертою статті 55 Закону України "Про авторське право і суміжні права", суд вважав за необхідне стягнути з ТОВ "Брашмі" до Державного бюджету України штраф у розмірі 1 211,20 грн.
Суд відмовив у задоволенні вимог щодо вилучення творів і обладнання.
Західним апеляційним господарським судом постановою від 01.12.2025 рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.07.2025 у справі № 926/675/25 залишено без змін, а апеляційну скаргу Підприємця- без задоволення. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі Підприємець, з підстав визначених пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.07.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву Підприємця. 
Також Підприємець у касаційній скарзі зазначив, що орієнтовний розмір судових витрат Позивача у касаційній інстанції становить судовий збір у розмірі 17 441,28 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 21 000,00 грн.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги 
Обґрунтовуючи підставу для відкриття касаційного провадження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про неврахування висновків викладених у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 918/186/17, від 03.06.2020 у справі №686/22409/17-ц, Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №3-994гс15 щодо застосування статей 440, 445 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) статті 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" стосовного того, що кожен окремий факт протиправного використання об`єктів авторського права та/або суміжних прав становить самостійне порушення і може бути підставою для застосування відповідальності у виді стягнення компенсації. 
Обґрунтовуючи підставу для відкриття касаційного провадження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: тлумачення статті 12 Закону України "Про авторське право і суміжні права" щодо необхідності доведення кількості реалізованих/проданих об`єктів інтелектуальної власності для стягнення компенсації за порушення авторського права (зокрема його використання).
Позиція інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
ОСОБА_1 є автором творів образотворчого мистецтва, зазначених під номерами 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29.
Між фізичною особою ОСОБА_1 (ліцензіар) та ТОВ "Брашмі" (ліцензіат) 07.10.2022 укладено ліцензійний договір №7 (далі - Договір №7) на виконання художнього твору, згідно з яким ліцензіар передав ліцензіату зображення твору/творів права на використання якого передається на основі одиничної ліцензії.
Твори, що передаються, зображені на фото в пункті 2.3 Договору №7 та складаються з 8 картин.
Сторони погодили у пункті 2.5. Договору №7, що одинична ліцензія на використання твору/творів (зображення та фото/, та їх частин) за цим договором надається ліцензіатові для наступного:
-створення електронно-цифрової копії твору з комерційною метою;
-творчої переробки та/або адаптації електронно-цифрових копій твору для візуалізації готового продукту (картини за номерами, або алмазної мозаїки на сайті в соціальних мережах);
-створення картин за номерами та інших товарів ліцензіата з метою їх фізичного виготовлення та комерційного розповсюдження;
-публікування твору та/чи його електронно-цифрових адаптованих, переобладнаних копій твору, створених на його основі зображення картин за номерами та інших товарів ліцензіата в мережі інтернет в цілях привернення уваги невизначеного кола осіб до комерційної діяльності ліцензіата (представлення асортименту продукції, послуг, рекламування послуг, продаж картин за номерами та інших товарів ліцензіата, тощо).
Згідно з пунктом 2.6.14 Договору №7 сторони дійшли згоди, що сплата роялті здійснюється до кожного 30/31 числа місяця, наступному за тим в якому ліцензіат використовував твір у готовій/безготівковій формі.
Територія дії одиничної ліцензій на використання твору/творів (зображення та фото та їх частини):
-картини за номерами-вся територія світу
-інтер`єрні картини (друк на полотні)-територія України.
Строк дії 1 (один) рік. Початок використання твору: з моменту підписання договору.
Пунктом 8.1 Договору №7 передбачено, що він набуває чинності з моменту його підписання і діє протягом одного календарного року.
Якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним в Україні законодавством, зміни в цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформляється додатковою угодою до цього договору (пункт 8.3 Договору №7).
Судами встановлено, що додаткових угод до договору не укладалося, тож він припинив свою дію 07.10.2023.
Суди встановили, що надалі між третьою особою та відповідачем існували певні домовленості щодо використання картин, проте письмовий договір не укладався, хоча усну згоду на використання своїх картин ОСОБА_1 відповідачу надала. Усі перемовини тривали в телефонному режимі.
Цю обставину у судовому засіданні підтвердила авторка картин ОСОБА_1 та представник відповідача під час розгляду справи судом першої інстанції.
При цьому, як зазначала сама ОСОБА_1. ще в січні 2025 року їй надходили кошти від відповідача за розповсюдження її картин, проте суму і дати вона не пам`ятала, докази сплати коштів суду не надано.
Також судами встановлено, що 11.01.2025 між ОСОБА_1. (відчужувач) та Підприємцем (набувач) укладено договір №1/25 про передання (відчуження) майнових прав (далі - Договір №1/25), згідно з пунктом 2.1. якого, відчужувач відчужує набувачу майнові права на твори, що передбачені додатками до цього договору безстроково, на всю територію України та світу, а саме:
право на використання творів у будь-який спосіб необхідний набувачу;
виключне право дозволяти використання творів;
право перешкоджати правомірному використанню творів в тому числі забороняти таке використання;
інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
Набувач приймає такі майнові права та зобов`язується оплатити їх відповідно до умов цього договору.
Згідно з пунктом 2.3 Договору №1/25 у результаті передання-прийняття майнових прав відчужувач втрачає будь-які майнові права, а набувач отримує право:
2.3.1. Використовувати твір способом, передбаченим Цивільним кодексом України, Законом України «Про авторське право і суміжні права» та будь-яким іншим не забороненим способом;
2.3.2. Дозволяти третім особам використовувати твори способами передбаченими, Цивільним кодексом України, Законом України «Про авторське право і суміжні права»;
2.3.3. Перешкоджати неправомірному використанню творів, в тому числі забороняти таке використання;
2.3.4. Передавати (відчужувати) повністю або частково права на твори третім особам.
Відповідно до пункту 3.1 Договору №1/25 передача творів відчужувачем набувачу здійснюється у електронному вигляді зображень відповідних художніх творів, права на які передаються відчужувачем набувачу за цим договором в день підписання відповідного додатку до цього договору, який є одночасно актом приймання-передачі творів від відчужувача набувачу.
На момент передачі творів набувачу відчужувач гарантує, що: лише йому належать виключні майнові права на твори; майнові права на твори повністю або частково не передано (не відчужено) третім особам; майнові права на твори (повністю або частково) не є предметом застави, судового спору або претензій з боку третіх осіб (пункт 3.2 Договору 1/25).
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами (пункт 8 Договору №1/25).
У матеріалах справи наявний лист ОСОБА_1 від 10.01.2025, адресований ТОВ "Брашмі", в якому остання повідомила про відмову від ліцензійного договору №7 від 07.10.2022 в частині 2 картин, у зв`язку із відчуженням прав на них, та просила припинити використання вказаних творів. З накладної Укрпошти № 6503305385828 видно, що цей лист направлено відповідачу 20.01.2025. Згідно з поштовим трекінгом поштового відправлення №6503305385828 цей лист відповідачем не отримано та повернуто поштою за закінченням встановленого терміну зберігання.
Суд першої інстанції встановив та не заперечується третьою особою, що в телефонному режимі, чи іншим способом ОСОБА_1 не повідомляла відповідача про припинення співпраці у зв`язку з укладенням з позивачем договору про передання (відчуження) майнових прав.
ОСОБА_1 та Підприємець 11.01.2025 підписали акт приймання-передачі твору -додаток № 1 до договору №1/25 про передання (відчуження) майнових прав від 11.01.2025, згідно з яким відчужувач передав, а набувач прийняв 29 творів зазначених у цьому акті.
Також, 12.01.2025 між Підприємцем та ТОВ "Стратег України" укладено ліцензійний договір №2/25 про надання невиключної ліцензії на використання творів.
За надання невиключної ліцензії на твір за цим договором ліцензіат зобов`язується виплатити ліцензіару винагороду у формі одноразового (паушального) платежу у сумі 210 000,00 грн, в строк до 12.01.2026. Встановлена цим договором винагорода ліцензіара є фіксованою, мінімально можливою за надання невиключної ліцензії на твір, не ставиться в залежність від кількості використання, території, будь-яких інших критеріїв, та за жодних обставин не підлягає зменшенню (пункт 4.14 ліцензійного договору №2/25).
Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє протягом одного року (пункт 5.1 ліцензійного договору №2/25).
Підприємець 10.02.2025 звернувся до ТОВ "Брашмі" з претензією щодо припинення порушення авторського права та досудового врегулювання спору. Цією претензією Підприємець повідомив, що ОСОБА_1 передала йому у повному складі майнові права на твори, що передбачені додатками до договору №1/25, на весь строк авторського права, на всю територію України та світу.
У зв`язку з фіксування використанням відповідачем 14 творів образотворчого мистецтва авторства ОСОБА_1 без дозволів та укладених ліцензійних договорів з Підприємцем, останній вимагав негайно, не пізніше 5 днів з моменту отримання претензії в добровільному порядку врегулювати наявну претензію, шляхом підписання угоди про добровільне врегулювання матеріально-правової претензії та виплати компенсації у розмірі 210 000,00 грн.
Підприємець просив припинити будь-яке незаконне використання 14 об`єктів авторського права, творів образотворчого мистецтва, автора ОСОБА_1 , у тому числі припинити незаконне виробництво, пропонування до продажу, розповсюдження цих творів без дозволів позивача на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_3, веб-сторінці ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та в будь-яких роздрібних магазинах.
ТОВ "Брашмі" 14.02.2025 надіслало Підприємцю відповідь на вищевказану претензію в якій повідомило, що про наявність договору № 1/25 про відчуження майнових прав, за яким ОСОБА_1 передано (відчужено) Підприємцю, у повному складі майнові права на твори, що передбачені додатками до цього договору на весь строк дії авторського права, на всю територію України та світу у способи визначені вищевказаним договором, який було укладено місяць тому, товариство дізналось 10.02.2025 з претензії.
Судами встановлено, що з моменту отримання претензії ТОВ "Брашмі" припинило використання всіх об`єктів авторського права, творів образотворчого мистецтва, авторства ОСОБА_1 до моменту встановлення всіх обставин справи.
Судами також встановлено, що згідно зі Звіту здійсненого за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 24.02.2025 №51/2025-ЗВ, підготовленим товариством з обмеженою відповідальністю "Центр компетенції з формування доказів у мережі інтернет "Веб-Фікс" станом 10.02.2025 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 поширювалась інформація про 13 творів образотворчого мистецтва авторства ОСОБА_1 , права на які перейшли до позивача.
Права на використання цих 13 творів образотворчого мистецтва авторства ОСОБА_1 не були предметом ліцензійного договору №7, укладеного третьою особою з відповідачем.
Вартість однієї картини згідно з даними звіта від 288 грн до 355 грн.
Судами зазначено, що додані до позовної заяви в якості доказів розповсюдження, продажу товарів виробництва відповідача третіми особами в різних містах України, у різних інтернет-магазинах скріншоти з сайтів Prom, toyexpress, Rozetka та Епіцентр не містять даних про дату їх виготовлення, тож суд першої інстанції дійшов висновку, що такі не можуть свідчити, коли саме міг здійснюватися такий продаж - до чи після укладення договору №1/25 від 11.01.2025.
Судом першої інстанції, на підставі наявних у матеріалах справи скріншотів з сайту Епіцентр, встановлено факт замовлення та придбання 19.02.2025 позивачем однієї картини авторства ОСОБА_1 , виробництва ТОВ "Брашмі", що підтверджується доданими до позовної заяви фотокопіями картин з зображеннями накладних Епіцентр та з зазначенням отримувача картин представника позивача - ОСОБА_3 .
У матеріалах справи наявна квитанція №29Х1-TKHH-МАРК-Е1Т8 від 19.02.2025 згідно з якою представник позивача ОСОБА_3 19.02.2025 на сайті EPICENTRK.UA оплатила вартість картини авторства ОСОБА_1 в сумі 330,00 грн.
Ще з одного скріншота, суд першої інстанції встановив, що представник позивача ОСОБА_3 19.02.2025 замовила на сайті Епіцентр картину авторства ОСОБА_1. виробництва ТОВ "Брашмі". Водночас суд першої інстанції зазначив, що оплату цієї картини позивач належними та допустимими доказами не довів, оскільки наявна в матеріалах справи копія квитанції від 19.02.2025 на 280,00 грн не містить реквізитів платника і отримувача, а цільове призначення платежу - не картина, а дім та ремонт, тож ця квитанція не може підтверджувати факт придбання картини.
Електронними листами від 19.03.2025 ТОВ "Брашмі" звернувся до своїх партнерів з проханням зняти з продажів картини автора ОСОБА_1. та повідомити про залишки таких картин та здійснити їх повернення за рахунок товариства. Суд першої інстанції не зміг встановити адресати та найменування отримувачів цих листів, у ході розгляду справи представник відповідача пояснив суду, що це працівники підприємств, які надавали послуги з розміщення інформації про товари продавців на вебсайтах.
Судом першої інстанції встановлено, що станом на день розгляду справи інформація про твори образотворчого мистецтва авторства ОСОБА_1. , які розповсюджувались ТОВ "Брашмі", на інтернет сайтах електронних маркетплейсів недоступна.
У матеріалах справи відсутні докази: наявності у відповідача творів образотворчого мистецтва авторства ОСОБА_1., виготовлених після укладення договору №1/25 від 11.01.2025; скільки творів образотворчого мистецтва авторства ОСОБА_1. реалізовано відповідачем як до, так і після укладення договору №1/25 від 11.01.2025; наявності у відповідача матеріалів та обладнання, яке використовується виключно для відтворення творів образотворчого мистецтва авторства ОСОБА_1.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Підставою звернення з позовом у цій справі було порушення авторських прав на твори образотворчого мистецтва та стягнення компенсації та штрафу за незаконне використання об`єктів права інтелектуальної власності.
Приписами статті 418 ЦК України передбачено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 424 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
Згідно зі статтею 426 ЦК України способи використання об`єкта права інтелектуальної власності визначаються цим Кодексом та іншим законом. Особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, може використовувати цей об`єкт на власний розсуд, з додержанням при цьому прав інших осіб. Використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом. Умови надання дозволу (видачі ліцензії) на використання об`єкта права інтелектуальної власності можуть бути визначені ліцензійним договором, який укладається з додержанням вимог цього Кодексу та іншого закону.
Приписами статті 427 ЦК України визначено, що майнові права інтелектуальної власності можуть бути передані відповідно до закону повністю або частково іншій особі. Умови передання майнових прав інтелектуальної власності можуть бути визначені договором, який укладається відповідно до цього Кодексу та іншого закону.
Відповідно до статті 432 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до статті 16 цього Кодексу. Суд у випадках та в порядку, встановлених законом, може постановити рішення, зокрема, про: 1) застосування негайних заходів щодо запобігання порушенню права інтелектуальної власності та збереження відповідних доказів; 2) зупинення пропуску через митний кордон України товарів, імпорт чи експорт яких здійснюється з порушенням права інтелектуальної власності; 3) вилучення з цивільного обороту товарів, виготовлених або введених у цивільний оборот з порушенням права інтелектуальної власності та знищення таких товарівза рахунок особи, яка вчинила порушення; 4) вилучення з цивільного обороту матеріалів та знарядь, які використовувалися переважно для виготовлення товарів з порушенням права інтелектуальної власності або вилучення та знищення таких матеріалів та знарядьза рахунок особи, яка вчинила порушення; 5) застосування разового грошового стягнення замість відшкодування збитків за неправомірне використання об`єкта права інтелектуальної власності. Розмір стягнення визначається відповідно до закону з урахуванням вини особи та інших обставин, що мають істотне значення; 6) опублікування в засобах масової інформації відомостей про порушення права інтелектуальної власності та зміст судового рішення щодо такого порушення.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права": веб-сторінка - складова частина веб-сайту, розташована за спеціальною адресою в мережі Інтернет;
відтворення - пряме чи опосередковане виготовлення однієї або більше копій об`єкта авторського права та/або суміжних прав (або його частини) будь-яким способом та у будь-якій формі, у тому числі для тимчасового чи постійного зберігання в електронній (цифровій), оптичній або іншій формі, яку може зчитувати комп`ютер, а також створення тривимірного твору з двовимірного і навпаки та створення тривимірного твору на основі набору інструкцій, який зчитується комп`ютером для виготовлення тривимірного твору;
розповсюдження - будь-яка дія, за допомогою якої оригінали або інші примірники об`єктів авторського права та/або суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці способом, у тому числі першого продажу чи іншого першого відчуження оригіналів або інших примірників об`єкта авторського права та/або суміжних прав;
публічний показ - будь-яка демонстрація оригіналу або копії твору, виконання, фонограми, відеограми, програми організації мовлення безпосередньо або на екрані за допомогою плівки, слайда, телевізійного кадру тощо (крім передачі в ефір чи по кабелю) або за допомогою інших пристроїв чи процесів у місцях, в яких присутні чи можуть бути присутніми представники публіки, незалежно від того, присутні вони в одному місці і в один час чи в різних місцях і в різний час. Публічний показ аудіовізуального твору чи відеограми означає також демонстрацію окремих кадрів аудіовізуального твору чи відеограми без дотримання їх послідовності.
Відповідно до частини першої статті 55 Закону України "Про авторське право і суміжні права" за захистом авторського права або суміжних прав, а також права особливого роду (sui generis) у встановленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції мають право звертатися: 1) суб`єкти авторського права або суб`єкти суміжних прав для захисту свого авторського права або суміжних прав; 2) особи, яким надано виключне право на використання об`єктів авторського права та/або об`єктів суміжних прав та/або які мають право на отримання частки винагороди за використання об`єктів авторського права та/або об`єктів суміжних прав, для захисту своїх прав та/або охоронюваних законом інтересів у межах договору із суб`єктом авторського права або суб`єктом суміжних прав від протиправних посягань будь-якої третьої особи на права такого ліцензіата або права отримувача частки зазначеної винагороди; 3) організації колективного управління відповідно до доручення правовласників-контрагентів з добровільного колективного управління відповідно до ЗУ "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" з урахуванням сфери їх діяльності, зазначеної в реєстрі організацій колективного управління; 4) акредитовані організації колективного управління з урахуванням сфери їх акредитації, зазначеної в реєстрі організацій колективного управління; 5) особи, яким належить право особливого роду (sui generis).
Згідно з частиною другою статті 55 Закону України "Про авторське право і суміжні права" особи, зазначені в частині першій цієї статті, мають право звертатися за захистом авторського права та/або суміжних прав до суду з будь-якими вимогами, не забороненими законом, зокрема про: 1) визнання авторського права або суміжних прав; 2) відновлення становища, яке існувало до порушення; 3) припинення та/або заборону вчиняти дії, що порушують авторське право та/або суміжні права чи створюють загрозу їх порушення; 4) стягнення винагороди, передбаченої законодавством про авторське право і суміжні права; 5) відшкодування моральної шкоди; 6) відшкодування збитків, завданих порушенням авторського права або суміжних прав, включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права або суміжних прав, або стягнення компенсації; 7) припинення підготовчих дій до порушення авторського права та/або суміжних прав, у тому числі шляхом призупинення митних процедур, якщо є підстави вважати, що на митну територію України чи з митної території України можуть бути пропущені піратські примірники творів, фонограм, відеограм, засоби обходу технологічного засобу захисту об`єктів авторського права та/або об`єктів суміжних прав тощо; 8) опублікування за рахунок порушника в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права та/або суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень; 9) вжиття інших передбачених законодавством заходів, пов`язаних із захистом авторського права та/або суміжних прав.
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 55 Закону України "Про авторське право і суміжні права" стягнення компенсації (разового грошового стягнення), що визначається судом замість відшкодування збитків або стягнення доходу на розсуд суб`єкта авторського права та/або суб`єкта суміжних прав у розмірі від 2 до 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб або як фіксована подвоєна, а в разі умисного порушення - потроєна сума винагороди, яка була б сплачена за надання дозволу на використання об`єкта авторського права або об`єкта суміжних прав, з приводу якого виник спір; на вимогу осіб, передбачених у пунктах 2-5 частини першої цієї статті, - як фіксована подвоєна, а в разі умисного порушення - потроєна сума винагороди, яка була б сплачена за надання дозволу на використання відповідного об`єкта, з приводу якого виник спір.
Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Скаржник посилався на неврахування висновків викладених у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 918/186/17, від 03.06.2020 у справі №686/22409/17-ц, Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №3-994гс15.
Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.
Предметом судового розгляду у цій справі є вилучення примірників об`єктів авторського права, а саме картин за номерами, в яких відтворені твори образотворчого мистецтва під назвами 2, 3, 4, 5, 6, 10, 16, 18, 20, 21, 23, 25 та 27, автором яких є ОСОБА_1., а також матеріалів та обладнання, що використовувались для їх відтворення та передання їх Підприємцю. Також позивачем заявлялась вимога про стягнення з відповідача компенсації у сумі 605 600,00 грн та накладення на нього штрафу у дохід Державного бюджету в розмірі 10% суми, присудженої судом на користь позивача. 
Позовні вимоги обґрунтовані незаконним використанням 13 об`єктів авторського права, шляхом незаконного відтворення, виробництва, публічного показу, пропонування до продажу, розповсюдження творів без дозволу Підприємця. При цьому позивач просив стягнути з ТОВ "Брашмі" компенсацію у розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 605 600,00 грн.
Предметом розгляду справи №918/186/17 було неправомірне використання аудіовізуального твору щодо поводження з небезпечними побутовими відходами на своїй офіційній бізнес-сторінці у соціальній мережі Фейсбук, без дозволу позивачів та без сплати авторської винагороди. Суд у цій справі погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що виключні майнові авторські права на аудіовізуальний твір - відеоролик щодо поводження з небезпечними побутовими відходами та його складові частини належать позивачам на підставі Договору (доказів недійсності або розірвання якого не подано), тоді як з боку відповідача мало місце здійснення публічного показу контрафактного примірника Твору, чим допущено порушення виключних майнових прав позивачів, - правомірно задовольнили позов у визначеній позивачем сумі.
Водночас враховуючи зміст постанови Верховного Суду від 03.03.2018 у справі №918/186/17 не вбачається щоб суд апеляційної інстанції, посилаючись на норми права, застосував їх інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд у цій справі. При цьому посилаючись на неврахування висновків у справі №918/186/17 скаржник зазначає висновок Суду який не міститься у цій постанові.
Предметом розгляду справи №686/22409/17-ц було стягнення компенсації у розмірі 20 мінімальних заробітних плат (стаття 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" від 23.12.1993) за розповсюдження товарів "Блокнот" та "Зошит офісний" із зображенням на лицевій стороні творів авторства позивача. 
Предметом розгляду справи №3-994гс15 було стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав у розмірі, який не може бути меншим за 10 мінімальних заробітних плат (стаття 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" від 23.12.1993) за факт неправомірного використання об`єктів інтелектуальної власності, а саме: комерційне використання музичних творів для фонового озвучення приміщення закладу (публічне виконання), авторські права на які належать позивачам. 
З огляду на викладене, ця справа та справи №686/22409/17-ц, №3-994гс15, є схожими в частині, що стосується предмета позову (стягнення компенсації за порушення авторського права), втім, є відмінним, з огляду на фактичні обставини та зміну нормативно-правового регулювання, а саме прийняття Закону України "Про авторське право і суміжні права" 01.12.2022 після ухвалення постанов у зазначених справах. Отже, у даному випадку встановлення судами різних фактичних обставин, що формують зміст правовідносин, і різні редакції Закону, що їх регулюють, виключає подібність спірних правовідносин.
Верховний Суд також не бере до уваги посилання скаржника на правові позиції, викладені у постановах пленуму Вищого господарського суду України та Верховного Суду України, оскільки за змістом частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанова Пленуму Верховного Суду України та постанова Пленуму Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми.
Верховний Суд наголошує, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. 
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Отже, наведена відповідачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження, що є підставою для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Підприємця в означеній частині на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу.
Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (постанови Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17).
Крім того, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди Підприємця з розміром присудженої до стягнення компенсації за порушення авторських прав та відповідно і штрафу. Скаржник наголошує, що судами помилково розраховано розмір компенсації лише з огляду на кількість куплених представником скаржника картин, та не враховано кожний окремий факт протиправного використання спірних зображень. 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з цими доводами касаційної скарги та вважає їх обґрунтованими.
Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за порушення майнових авторських прав у розмірі 605 600,00 грн, що відповідає 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, станом на дату подання позовної заяви та 10% штрафу від цієї суми.
Суд першої інстанції визначаючи розмір компенсації у розмірі 12 112,00 навів розрахунок з якого вбачається, що суд стягнув з ТОВ "Брашмі" 2 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за кожен окремий факт протиправного використання об`єктів авторського права, тобто 12 112,00 грн: 3028,00 грн. (розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб) * 2 * 2 (накладні з Епіцентру стосовно отримання представником позивача 2 картин).
Суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції, правильно зазначив про те, що: позивач не був зобов`язаний купувати спірні картини, викуп картин не є обов`язковою умовою для доведення факту розповсюдження; в силу закону, кожен окремий факт протиправного використання об`єктів авторського та/або суміжних прав, у тому числі неодноразове використання одного й того самого об`єкта, становить самостійне порушення і може бути підставою для застосування відповідальності у вигляді стягнення компенсації. 
В той же час, суд апеляційної інстанції погодившись з судом першої інстанції в частині зробленого ним розрахунку дійшов суперечливих висновків про те, що, відсутність в матеріалах справи доказів кількості реалізованих/ проданих спірних картин відповідачем і кількості зафіксованих фактів порушення та визнання доведеними факти реалізації (продажу) двох спірних картин, підтверджених квитанціями є підставою для стягнення компенсації лише за реалізацію двох картин.
Відповідно до приписів частини першої статті 12 Закону України "Про авторське право і суміжні права" суб`єкт авторського права має право використовувати твір будь-яким способом (способами), а також виключне право дозволяти або забороняти використання твору іншими особами.
Способами використання твору є:
1) відтворення;
2) включення до складеного твору;
3) включення до іншого твору, крім складеного твору;
4) розповсюдження примірників твору;
5) імпорт примірників твору;
6) здавання в найм або в позичку примірників твору;
7) публічне виконання, публічний показ, публічне демонстрування, публічне сповіщення, інтерактивне надання доступу публіці та інші способи доведення до загального відома публіки;
8) переклад;
9) переробка, адаптація, аранжування та інші подібні зміни твору.
Цей перелік не є вичерпним.
Для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав.
Отже, компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків чи кількості проданих картин.
Верховний Суд зазначає, що кожен твір є окремим об`єктом авторського права, який належить конкретному суб`єкту. Кожен окремий факт протиправного використання об`єктів авторського права та/або суміжних прав становить самостійне порушення і може бути підставою для застосування відповідальності у виді стягнення компенсації.
Верховний Суд звертається до власних правових позицій, що з урахуванням приписів пункту 4 частини третьої статті 55 Закону України "Про авторське право і суміжні права" суди наділені дискрецією стягувати компенсацію (разового грошового стягнення), що визначається судом замість відшкодування збитків або стягнення доходу на розсуд суб`єкта авторського права та/або суб`єкта суміжних прав, зокрема, у розмірі від 2 до 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Проте такий розмір має визначатись з урахуванням кожного окремого факту протиправного використання об`єктів авторського права та/або суміжних прав, а не з кількості документально підтверджених реалізованих картин.
Таким чином, суди попередніх інстанцій визначаючи розмір компенсації та відповідно і штрафу помилково здійснили такий розрахунок враховуючи тільки кількість проданих представнику позивача картин, а не з усієї кількості використаних/запропонованих до продажу/відтворених картин.
При цьому, суди мають враховувати, що розмір компенсації має бути ефективним, співрозмірним і стримуючим, спрямовуватися на відновлення порушених прав та застосовуватися таким чином, щоб уникнути створення перешкод законній діяльності користувача і водночас забезпечити захист від зловживань користувача.
При визначенні розміру компенсації судом враховується тривалість та систематичність порушення, обсяг порушення (зокрема з урахуванням території його поширення), сфера господарювання та наміри порушника, вина та її форми, а також інші об`єктивні обставини.
При цьому судам необхідно звернути увагу, що у таких категоріях справ позивач доводить факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача, а відповідач, який заперечує проти позову, зобов`язаний довести виконання вимог Закону України "Про авторське право і суміжні права" при використанні ним об`єкту авторського права і (або) суміжних прав. 
Розмір компенсації за порушення авторського права визначається судом із врахуванням характеру та обсягу порушення і має бути співрозмірним порушенню.
Верховний Суд враховує, що касаційна скарга не містить доводів оскарження рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у вилученні піратських примірників об`єктів авторського права, а також матеріалів та обладнання, що використовувались для їх відтворення та передачі їх позивачу, а тому в цій частині не переглядалась судом.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не встановили обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення цього спору, а суд касаційної інстанції не має процесуальних повноважень для того, щоб самостійно дослідити докази та встановити відповідні обставини справи, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню як такі, що не відповідають вимогам процесуального закону щодо їх законності та обґрунтованості, а справа підлягає передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.
З урахуванням наведених правових висновків Верховного Суду та зазначених положень матеріального і процесуального законодавства Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги про порушення окреслених вище норм права судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень є частково обґрунтованими з означених у цій постанові міркувань, а підстави касаційного оскарження частково підтвердженими.
Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» тау справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року), зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
В силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи, що спочатку суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а суд апеляційної інстанції не усунув вказані порушення, то за таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу Підприємця з підстав визначених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України задовольнити частково, оскаржувані судові рішення скасувати, а справу - передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Під час нового розгляду судам слід звернути увагу на викладене у цій постанові, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.
Касаційне провадження за касаційною скаргою Підприємця в частині підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити.
Судові витрати
Верховний Суд розподіл судового збору не здійснює відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, оскільки такий розподіл має бути здійснений за результатами нового розгляду.
Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 310, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Сивака Олександра В`ячеславовича на рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.07.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 у справі № 926/675/25 в частині підстави, касаційного оскарження передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сивака Олександра В`ячеславовича в частині підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, задовольнити частково.
3. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.07.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 у справі № 926/675/25 скасувати.
4. Справу № 926/675/25 передати на новий розгляд до Господарського суду Чернівецької області.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова