УХВАЛА
11 березня 2026 року
м. Київ
справа № 916/3921/24
провадження № 12-4гс26

Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Ткача І. В. ,
суддів Банаська О. О. , Булейко О. Л. , Воробйової І. А. , Гімона М. М. , Губської О. А. , Ємця А. А. , Короля В. В. , Кравченка С. І. , Кривенди О. В. , Мазура М. В. , Мартєва С. Ю. , Мартинюк Н. М. , Пількова К. М. , Погрібного С. О. , Стрелець Т. Г. , Ткачука О. С. , Уркевича В. Ю. ,

перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи № 916/3921/24

за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури
на постановуПівденно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 (головуючий суддя    Савицький Я. Ф. , судді   Богацька Н. С. ,    Діброва Г. І. )

за позовомзаступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради

до 1) Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради,
2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Мультистор»

про визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку,

УСТАНОВИЛА:

1. У вересні 2024 року заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Одеської обласної ради (далі - позивач, Одеська облрада) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради (далі - відповідач-1, КНП «ОРКПЦ») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Мультистор» (далі - відповідач-2, ТОВ «Мультистор»), в якому просив:
- визнати недійсним із моменту укладення договір оренди майна від 25.04.2019, укладений між ТОВ «Мультистор» та КНП «ОРКПЦ» (далі - договір оренди майна від 25.04.2019, спірний договір);
- зобов`язати ТОВ «Мультистор» звільнити земельну ділянку загальною площею 65 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса.

2. На обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що сторонами договору оренди майна від 25.04.2019 укладено удаваний правочин із метою приховування договору оренди земельної ділянки.

3. Відповідно до пункту 1.1 спірного договору в оренду передано тверде покриття загальною площею 65 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса (майно), з метою розміщення аптечного пункту.

4. Прокурор зазначив, що тверде покриття не є нерухомим майном, яке підлягає державній реєстрації в розумінні норм чинного законодавства, а є елементом благоустрою, а отже, з огляду на зміст укладеного між сторонами спірного пункту правочину, предметом договору є передача частини земельної ділянки, розпорядження якою здійснює Одеська облрада, а тому сторонами фактично вчинено удаваний правочин.

5. Крім того, прокурор вказував, що право постійного користування не надає користувачу земельної ділянки права надавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання в оренду, тому що таким правом наділений відповідний орган.

6. Оскільки сторонами спірного договору не було дотримано встановленого нормами земельного законодавства порядку передачі в користування (оренду) земельної ділянки, прокурор вважає, що спірний договір оренди майна від 25.04.2019 підлягає визнанню недійсним із моменту укладення. Також орендар зобов`язаний звільнити земельну ділянку загальною площею 65 кв. м, розташовану за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса.

7. При цьому прокурором обґрунтовано підстави для його представництва інтересів держави в суді та строки для звернення до суду з відповідним позовом. 

8. Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.04.2025 у справі № 916/3921/24 позовні вимоги задоволено повністю, визнано недійсним із моменту укладення договір оренди майна від 25.04.2019, зобов`язано ТОВ «Мультистор» звільнити земельну ділянку загальною площею 65 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса.

9. Суд першої інстанції дійшов висновку, що майданчик із твердим покриттям не є нерухомим майном, яке підлягає державній реєстрації в розумінні норм чинного законодавства, а є елементом об`єкта благоустрою, який у свою чергу також не є нерухомим майном, яке підлягає державній реєстрації в розумінні норм чинного законодавства. 

10. З огляду на зміст укладеного між сторонами спірного договору предметом найму визначений саме майданчик із твердим покриттям, яке слід вважати складовою частиною речі, тобто земельної ділянки, яка дає змогу використовувати ділянку за призначенням. А оскільки майданчик із твердим покриттям не має індивідуальних ознак, які відокремлюють його від будь-якої іншої частини земельної ділянки, на якій теж наявне покриття, відсутні підстави стверджувати про наявність у такого покриття ознак речі, яка може бути передана в оренду. 

11. Суд першої інстанції зазначив, що укладення договору оренди твердого покриття дозволяло не виділяти земельну ділянку площею 65,0 кв. м із загальної земельної ділянки площею 5,3096 га, не обґрунтовувати підстави такого надання та не проводити земельні торги, як того вимагає частина перша статті 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), що свідчить про те, що між сторонами фактично вчинено удаваний правочин, оскільки за своєю правовою природою спірний договір не може вважатись договором оренди нерухомого майна, а приховує договір оренди землі. 

12. Оскільки вимога прокурора про зобов`язання звільнити земельну ділянку є похідною від вимоги про визнання недійсним договору, суд першої інстанції також задовольнив її.

13. Суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність звернення до суду із відповідним позовом саме прокурора та відсутність з боку останнього пропуску позовної давності, враховуючи продовження цього строку на строк дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та в подальшому - на строк дії воєнного стану.

14. Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 15.10.2025 рішення Господарського суду Одеської області від 22.04.2025 у справі № 916/3921/24 скасував, ухвалив нове рішення про відмову задоволенні позовних вимог.

15. Постанова арґументована тим, що індивідуально визначене майно підприємств, до якого за наведеними вище ознаками відноситься і тверде покриття, є об`єктом оренди згідно з вимогами статті 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

16. Апеляційний господарський суд вказав, що тверде покриття (у цьому випадку - асфальтоване) нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно розташоване, проте на відміну від земельної ділянки, яка є природним об`єктом, тверде покриття є окремим штучно створеним предметом матеріального світу зі своєю метою використання, а отже, таке майно є індивідуально визначеним у розумінні положень частини третьої статті 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Однак нерозривність об`єкта із земельною ділянкою, на якій він розташований, не може слугувати підставою для визнання удаваним спірного договору оренди такого майна.

17. За наведених обставин спірне майно за своїми ознаками є окремим предметом матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Як наслідок, виникає і можливість бути окремим предметом оренди відповідно до положень частини третьої статті 283 ГК України, абзацу другого частини першої статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

18. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджується, а доказами у справі спростовується твердження прокурора, що між сторонами фактично було укладено договір оренди земельної ділянки (правове регулювання якого передбачено положеннями ЗК України), у зв`язку із чим відсутні підстави стверджувати про наявність ознак удаваності оспорюваного договору в розумінні положень статті 235 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

19. Прокурор звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025, в якій просить її скасувати, а рішення Господарського суду Одеської області від 22.04.2025 у справі № 916/3921/24 - залишити без змін.

20. Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

21. Узагальнені доводи касаційної скарги зводяться до неправильного застосування судом апеляційної інстанції статей 181, 182, 184, 188, 202, 203, 215, 235, 759, 760, 792 ЦК України, статті 283 ГК України, статті 134 ЗК України, статті 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», статей 13, 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статей 1, 4, 15, 16 Закону України «Про оренду землі» без урахування висновків щодо застосування цих норм, викладених у постановах Верховного Суду, а саме: від 04.03.2025 у справі № 916/4116/23 (щодо належності об`єкта оренди у вигляді майданчика з твердим покриттям відповідно до вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна»), від 28.06.2022 у справі № 576/564/21 (щодо удаваності правочину як вчиненого для приховання іншого правочину), від 29.03.2023 у справі № 922/1320/21 (щодо цільового призначення договору оренди землі як способу користування земельною ділянкою), від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18 (щодо меж правомочностей постійного користувача земельної ділянки та відсутності у нього права розпоряджатися нею шляхом передання третім особам).

22. За доводами прокурора тверде покриття є складовою частиною речі, тобто земельної ділянки, яка дає змогу використовувати ділянку за призначенням. А оскільки майданчик із твердим покриттям не має індивідуальних ознак, які відокремлюють його від будь-якої іншої частини земельної ділянки, на якій теж наявне покриття, відсутні підстави стверджувати про наявність у такого покриття ознак речі, яка може бути передана в оренду.

23. КНП «ОРКПЦ» у відзиві просить відмовити у задоволенні касаційної скарги в повному обсязі, а постанову залишити в силі.

24. ТОВ «Мультистор» у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

25. Одеська облрада у поясненнях вказує, що тверде покриття (асфальтована площадка) за своїми індивідуальними ознаками може бути предметом договору найму (оренди).

26. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 01.12.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі № 916/3921/24.

27. Ухвалою від 27.01.2026 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частинами третьою та п`ятою статті 302 ГПК України.

28. Мотивуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив таке.

29. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.12.2025 у справі № 580/6246/23 зроблено такий висновок: «…асфальтове покриття відноситься до елементів благоустрою, тобто є типом покриття доріг і тротуарів (підпункт 9.1.1 пункту 9.1 ДБН Б.2.2.-5:2001 «Благоустрій територій»).

Асфальтова площадка, як допоміжне обладнання відповідної частини земельної ділянки, елемент благоустрою, призначене для ефективного використання частини земельної ділянки, обов`язковій державній реєстрації не підлягає».

30. У постанові від 22.10.2025 у справі № 560/21804/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, виснував: «…асфальтована площадка не створює будь-якого об`ємного простору, не має конструктивних елементів, що притаманні будівлям. Фактично, остання є таким поліпшенням земельної ділянки, що спрямоване на полегшення її використання».

31. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 12.02.2025 у справі № 444/2919/22, розглядаючи спір про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - асфальтний майданчик, виходив з того, що асфальтний майданчик не належить до об`єктів, на які поширюється режим нерухомої речі, у розумінні статті 181 ЦК України, та відповідно не підлягає державній реєстрації речове право на зазначений об`єкт.

32. Отже, судова практика Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду та Касаційного цивільного суду зводиться до того, що асфальтоване покриття (площадка та/або майданчик) не створює самостійну річ як предмет матеріального світу, а в розумінні положень статті 186 ЦК України є річчю, призначеною для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язаною з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

33. Тобто за своїм правовим режимом асфальтоване покриття (площадка та/або майданчик) не має власного самостійного функціонального призначення, а використовується виключно для забезпечення експлуатації головної речі (будівлі, споруди, земельної ділянки). У зв`язку із цим такий об`єкт не створює окремого об`єкта цивільних прав, не є самостійним об`єктом права власності, не підлягає окремій державній реєстрації та не може розглядатися як окремий предмет цивільного обороту.

34. Водночас Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 15.03.2024 у справі № 910/1248/23 дійшов висновку, що майданчик для паркування є територією (земельною ділянкою), яка обладнана відповідно до вимог Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1342 і Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, територія як земельна ділянка є предметом матеріального світу, а тому майданчик для паркування створює майно у розумінні ЦК України.

35. Відповідно до положень статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

36. Майданчик із залізобетонним покриттям, який перебував на балансі третьої особи як балансоутримувача, а його вартість була визначена на підставі висновку про вартість майна, та який за своїми характеристиками є співставним з об`єктом оренди, також був предметом правової оцінки Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду в постанові від 17.04.2025 у справі № 921/144/24.

37. Так, зважаючи на специфіку правовідносин з оренди державного та комунального майна, виходячи з положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна», на переконання Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, неприпустимо звужувати право на розпорядження майном, прямо передбачене Законом України «Про оренду державного та комунального майна», а тому слід сприймати визначення майна не у вузькоспеціальному розумінні, а як об`єкт оренди, визначений у частині першій статті 3 цього Закону, - нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини), інше окреме індивідуально визначене майно, який відповідно до зазначеної норми права є об`єктом оренди за договором оренди державного чи комунального майна, укладеним між сторонами у відповідних правовідносинах.

38. У свою чергу, керуючись позицією Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 17.04.2025 у справі № 921/144/24, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 24.12.2025 у справі № 916/4568/23 виклав правовий висновок щодо можливості майданчика з твердим покриттям бути самостійним об`єктом оренди у розумінні Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

39. З викладеного слідує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй практиці неодноразово застосовував визначення майданчика з твердим покриттям та/або твердого покриття (цементобетонне, асфальтобетонне покриття, чорне шосе і чорні гравійні дороги, біле шосе (щебеневе, шлакове, гравійне), бруківки, включаючи булижні) як індивідуально визначеної речі у виді майна, яке може кваліфікуватися як окремий предмет цивільного обороту, зокрема, виступати самостійним об`єктом оренди.

40. Таким чином, на переконання Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, аналіз існуючої судової практики свідчить, що справи, де об`єктом відповідного права є майданчик із твердим покриттям та/або тверде покриття (цементобетонне, асфальтобетонне покриття, чорне шосе і чорні гравійні дороги, біле шосе (щебеневе, шлакове, гравійне), бруківки, включаючи булижні), вирішуються з діаметрально протилежним визначенням правового статусу такого об`єкта, зокрема як окремої (головної) речі або її приналежності.

41. Викладене вище свідчить про наявність юридичної колізії, яка виникає з розбіжностей визначення правового статусу майданчиків із твердим покриттям та/або твердого покриття як об`єктів цивільного права, а також про принципово різний підхід судів різних юрисдикцій при кваліфікації таких об`єктів та застосуванні способів захисту, що у свою чергу свідчить про те, що питання статусу такого майна та способу захисту прав містить виключну правову проблему, оскільки зміст правовідносин, об`єктом яких є такий предмет, не впливає на його оборотоздатність.

42. У зв`язку із цим Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.12.2025 у справі № 580/6246/23 та від 22.10.2025 у справі № 560/21804/23 і постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 12.02.2025 у справі № 444/2919/22, щодо визначення правового статусу майданчика з твердим покриттям та/або твердого покриття (цементобетонне, асфальтобетонне покриття, чорне шосе і чорні гравійні дороги, біле шосе (щебеневе, шлакове, гравійне), бруківки, включаючи булижні) як об`єкта, який не створює самостійну річ.

43. Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає, що справа містить виключну правову проблему.

44. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду відзначає, що подібні справи перебувають на розгляді не тільки в суді касаційної інстанції, але також і в апеляційний судах та судах першої інстанції; подібні спори можуть виникнути і в майбутньому. Тому судове рішення Великої Палати Верховного Суду необхідне також для подальшого розвитку права та забезпечення єдності судової практики, оскільки справа стосується визначення правового статусу майданчиків із твердим покриттям та/або твердого покриття як об`єктів цивільного права. 

45. Зі змісту вже ухвалених рішень у подібних справах слідує, що суди касаційних інстанцій по різному вирішують спірне питання, а саме щодо правого статуту таких об`єктів.

46. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду констатує, що наразі висновок суду касаційної інстанції у подібних правовідносинах відсутній. Більше того, у правозастосуванні наявна виключна правова проблема визначення правового статусу твердого покриття та визначення належного й ефективного способу судового захисту, який відновить порушене право, відповідатиме змісту цього права та характеру його порушення, а також сприяєтиме досягненню мети правосуддя та процесуальній економії.

47. Таким чином, вирішення саме Великою Палатою Верховного Суду у справі № 916/3921/24 питання статусу майданчика з твердим покриттям та/або твердого покриття (цементобетонне, асфальтобетонне покриття, чорне шосе і чорні гравійні дороги, біле шосе (щебеневе, шлакове, гравійне), бруківки, включаючи булижні) має істотне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

48. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначає, що у цій справі існує невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, а питання щодо правового регулювання, які виникли у цій справі, актуальні не лише у справах господарського чи цивільного права, але й у публічному праві (адміністративному, кримінальному), тобто у невизначеній кількості справ.

Мотиви, з яких виходить Велика Палата Верховного Суду, постановляючи ухвалу

49. Згідно із частиною третьою статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

50. За змістом ГПК України Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки в конкретних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в подібних суспільних правовідносинах.

51. Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Велика Палата Верхового Суду звертає увагу на те, що слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України [пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)] та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими (пункти 24-26 постанови Великої Палати Верхового Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

52. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.12.2025 у справі № 580/6246/23 та від 22.10.2025 у справі № 560/21804/23 і постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 12.02.2025 у справі № 444/2919/22.

53. За обставинами справи№ 580/6246/23 за ОСОБА_1 рішенням суду визнано право власності на асфальтову площадку, інвентарний № 605, 1980 року побудови, в адміністративних межах Балаклеївської сільської ради Смілянського району в межах населеного пункту. 

54. За інформацією з Державного земельного кадастру, право власності та речові права на земельну ділянку з кадастровим номером 7123780500:02:001:0972 площею 1,3284 га, на частині якої розміщена асфальтова площадка, інвентарний № 605, зареєстровані за Балаклеївською сільською радою.

55. Комунальним проектно-виробничим підприємством «Архітектурно-планувальне бюро» був виготовлений технічний паспорт від 16.05.2023 на об`єкт благоустрою - асфальтову площадку, інвентарний № 605, за адресою: урочище «Радіолус», будинок 2, за межами села Балаклея, Балаклеївська територіальна громада, Черкаський район, Черкаська область.

56. 06.06.2023 ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора Дем`яненко І. А. із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно - асфальтову площадку, інвентарний № 605, за адресою: урочище «Радіолус», будинок 2, за межами села Балаклея, Балаклеївська територіальна громада, Черкаський район, Черкаська область.

57. Під час розгляду заяви позивача відповідачем було отримано витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, в якому зазначено, що асфальтова площадка відноситься до об`єктів благоустрою загальною площею 2837 кв. м, на ділянці розташовані тимчасові споруди (печі для виготовлення деревного вугілля та навіси).

58. 12.06.2023 державним реєстратором прийнято рішення, яким відмовлено у проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що асфальтова площадка, не є об`єктом нерухомості, тому заявлене речове право не підлягає державній реєстрації відповідно до статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

59. Не погоджуючись із спірним рішенням, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій; зобов`язати державного реєстратора повторно розглянути заяву позивача та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

60. Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у вказаній справі погодився з висновком судів попередніх інстанцій, що спірна асфальтова площадка як допоміжне обладнання відповідної частини земельної ділянки, елемент благоустрою, яке призначене для ефективного використання частини земельної ділянки, яка належить Балаклеївській сільській раді, не є об`єктом нерухомості та обов`язковій державній реєстрації не підлягає.

61. У справі № 560/21804/23 підставою для подання адміністративного позову слугувала незгода позивача з визначеним йому відповідачем розміром податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020-2022 роки. 

62. При розрахунку податкового зобов`язання відповідач взяв за основу загальну площу комплексу будівель нежитлової нерухомості у розмірі 4829,6 кв. м, у тому числі і площу загорожі в розмірі 388,2 кв. м та площу площадки асфальтової у розмірі 3212 кв. м. 

63. На переконання позивача, згадані вище загорожа і площадка асфальтова не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки вони не відносяться до будівель. Відсутні вказані об`єкти і в переліку, наведеному в підпункті 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

64. З огляду на це позивач звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 57 025,50 грн; про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 86 932,80 грн; про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 94 177,20 грн.

65. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду виснував, що ні огорожа, ні асфальтована площадка не можуть бути кваліфіковані як об`єкт нежитлової нерухомості для цілей оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 

66. Та обставина, що асфальтована площадка та огорожа у певних визначених цивільним законодавством випадках можуть і повинні бути зареєстровані у складі комплексу нежитлових будівель за одним реєстраційним номером у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не змінює їх неприналежності до об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, саме у розумінні вимог статті 266 ПК України. Верховний Суд наголосив, що відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, за загальним правилом врегульовані саме приписами Податкового кодексу України, тому при визначенні, зокрема, об`єкта оподаткування і платники податків, і податкові органи мають керуватися насамперед нормами означеного кодифікованого нормативно-правового акта.

67. У справі № 444/2919/22керівник Жовківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Жовківської міської ради Львівського району Львівської області звернувся до суду з позовом до відповідачів, у якому просив:
- скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_2 права приватної власності на асфальтний майданчик; 
- визнати недійсним правочин, оформлений протоколом загальних зборів засновників ТОВ «Авіатор+» від 04.06.2019, актом приймання-передачі нерухомого майна, у результаті внесення його до статутного капіталу ТОВ «Авіатор+» від ОСОБА_2 до ТОВ «Авіатор+» від 11.07.2019, та актом приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Авіатор+» від 11.07.2019;
- скасувати державну реєстрацію за ТОВ «Авіатор+» права приватної власності на асфальтний майданчик;
- визнати недійсним правочин, оформлений протоколом № 1 загальних зборів засновників ТОВ «Авіатор+» від 01.12.2020, та актом приймання-передачі майна ТОВ «Авіатор+» від 01.12.2020;
- скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_3 права приватної власності на асфальтний майданчик;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28.07.2022, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4;
- скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_4 права приватної власності на об`єкт нерухомого майна - асфальтний майданчик.

68. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 набув у власність майно від особи, яка не мала права його відчужувати, оскільки державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 є незаконною, такою, що порушує законні права та інтереси Жовківської територіальної громади в особі Жовківської міської ради як власника земельної ділянки; Жовківську міську раду позбавлено можливості завершити розпочатий процес щодо визнання асфальтного майданчика (колишнього аеродрому) в с. Туринка (урочище Рудне) загальною площею 8 947 кв. м безхазяйним майном.

69. Львівський апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, у постанові від 18.03.2024 керувався тим, що суд першої інстанції не врахував, що, звертаючись до суду з позовом, прокуратура посилалася лише на незаконність державної реєстрації асфальтного майданчика, який розміщений на земельній ділянці Жовківської міської ради, та, відповідно, на незаконність усіх подальших дій щодо його відчуження, однак позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не заявляла, що свідчить про обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав.

70. У своїй постанові суд касаційної інстанції зробив висновок стосовно способів захисту, які обрав позивач, та зазначив про помилковість висновку апеляційного суду стосовно того, що належним способом захисту прав Жовківської міської ради є звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, тобто з негаторним позовом, який за своєю правовою природою є речово-правовим способом захисту. 

71. Водночас у справі № 916/3921/24 предметом позову є визнання недійсним із моменту укладання договору оренди майна та зобов`язання відповідача-2 звільнити земельну ділянку загальною площею 65 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса.

72. Підставами позову прокурор зазначив те, що сторони договору оренди майна від 25.04.2019 уклали удаваний правочин з метою приховування договору оренди земельної ділянки, що призвело до порушення земельного законодавства та законодавства про оренду державного і комунального майна та є підставою для визнання договору недійсним, звільнення земельної ділянки відповідачем.

73. Таким чином, спір у цій справі виник з орендних правовідносин, які підпадають під правове регулювання, зокрема, Закону України «Про оренду державного та комунального майна». 

74. Натомість, обставини у справах № 580/6246/23, № 560/21804/23 і № 444/2919/22 не пов`язані з орендними правовідносинами, а стосуються вирішення спорів у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, податкових правовідносин, а також вирішення питання щодо належності і ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права.

75. Відповідно до статті 283 ГК України та статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (які були чинні на момент укладення договору оренди майна від 25.04.2019), до об`єктів оренди може відноситись не тільки нерухоме майно, а й, зокрема, інше окреме індивідуально визначене майно.

76. Тому висновок касаційних судів про те, що асфальтний майданчик не є об`єктом нерухомості, не виключає можливості віднесення його до об`єкта оренди, якщо суди установлять, що він відповідає критеріям таких об`єктів згідно з приписами вказаних нормативних актів.

77. Водночас у зазначених вище постановах судів касаційної інстанції немає висновків щодо того, чи може бути асфальтний майданчик об`єктом оренди в розумінні статті 283 ГК України та статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (чинних на момент укладення договору оренди майна від 25.04.2019).

78. Крім того, слід зазначити, що розбіжності щодо застосування норм права, якщо такі виникають у межах господарського судочинства, можуть бути усунуті шляхом передачі справи на розгляд палати або об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

79. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що немає підстав для прийняття до розгляду справи № 916/3921/24 для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у справах № 580/6246/23, № 560/21804/23 і № 444/2919/22.

80. Щодо мотивів передачі справи для вирішення виключної правової проблеми Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

81. Відповідно до частини п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

82. Велика Палата Верховного Суду у своїх судових рішеннях неодноразово зазначала, що зміст виключної правової проблеми полягає в тому, що у справі, переданій на розгляд Великої Палати, вбачається різне застосування норм матеріального права, відсутні норми, які регулюють спірні відносини, або є прогалини в застосуванні спірних відносин. 

83. Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як: відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

84. Пунктом 1 частини другої статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

85. Отже, з наведеної норми права, а також частини п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що справа може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду за наявності двох ознак: 1) справа містить виключну правову проблему; 2) вирішення такої виключної правової проблеми Великою Палатою Верховного Суду необхідне для забезпечення розвитку права та формування судами єдиної правозастосовчої практики.

86. З огляду на ці критерії Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми, має обґрунтувати її наявність за кількісним та якісним критеріями, зокрема навести інші справи, у яких мала місце зазначена правова проблема, наявність різної судової практики її вирішення судами різних юрисдикцій тощо.

87. Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

88. Передаючи справу № 916/3921/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду не навів справ, у яких мала місце зазначена правова проблема, обмежившись лише посиланням на те, що подібні справи перебувають на розгляді не тільки в суді касаційної інстанції, але також і в апеляційний судах та судах першої інстанції; подібні спори можуть виникнути і в майбутньому.

89. Таким чином, в ухвалі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2026 у справі № 916/3921/24 немає посилань на кількісні та якісні показники, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

90. З огляду на викладене у Великої Палати Верховного Суду немає підстав для прийняття справи № 916/3921/24 до розгляду.

Висновки Великої Палати Верховного Суду

91. Відповідно до частини шостої статті 303 ГПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

92. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд та повернення справи Верховному Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду для розгляду.

Керуючись статтями 233-235, 302, 303 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 916/3921/24 за позовом заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Мультистор» про визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 повернути Верховному Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду для розгляду.

Ухвала у справі № 916/3921/24 набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач		І. В. Ткач 	
Судді:	О. О. Банасько 		О. В. Кривенда 	
	О. Л. Булейко 		М. В. Мазур 	
	І. А. Воробйова 		С. Ю. Мартєв 	
	М. М. Гімон 		Н. М. Мартинюк 	
	О. А. Губська 		К. М. Пільков 	
	А. А. Ємець 		С. О. Погрібний 	
	В. В. Король 		Т. Г. Стрелець 	
	С. І. Кравченко 		О. С. Ткачук 	
			В. Ю. Уркевич