ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 лютого 2026 року
м. Київ

справа 404/4483/25
провадження № 61-14310 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області, Державна казначейська служба України, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Фортечного районного суду м. Кропивницького від 04 серпня 2025 року у складі судді 
Іванової Н. Ю. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі - ГУ ПФУ 
в Кіровоградській області), Державної казначейської служби України 
(далі - ДКС України), в якому просив суд: визнати протиправними дії 
та бездіяльність ГУ ПФУ в Кіровоградській області, які полягають в невиконанні судових рішень, що набрали законної сили, а також визнати, що внаслідок довготривалого невиконання судових рішень йому завдано моральної шкоди; стягнути з ГУ ПФУ в Кіровоградській області за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь 3 % річних у розмірі 1 003,13 грн, пеню 
у розмірі 5 621,26 грн, інфляційні збитки у розмірі 2 830,76 грн та моральну шкоду 
у розмірі 130 000,00 грн.
Позовна заява обґрунтована тим, що він є пенсіонером за вислугою років Департаменту з питань виконання кримінальних покарань (далі - департамент) 
і був звільнений з посади начальника Петрівської виправної колонії № 49 Кіровоградської області (далі - Петрівська ВП № 49), він перебуває на обліку 
в ГУ ПФУ в Кіровоградській області.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 липня 
2022 року у справі № 340/3187/22 задоволено його позов до ГУ ПФУ 
в Кіровоградській області, яким визнано протиправною відмову ГУ ПФУ 
в Кіровоградській області в проведенні перерахунку та виплаті його пенсії 
на підставі довідки департаменту від 13 липня 2021 року за № 9/3-217, зобов`язано ГУ ПФУ в Кіровоградській області провести/здійснити з 01 квітня 2019 року перерахунок його пенсії на підставі вказаної довідки та виплатити різницю 
між фактично отриманими та належними до сплати сумами пенсії.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31 січня 
2023 року у справі № 340/5977/22 задоволено його позов до ГУ ПФУ 
в Кіровоградській області та визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Кіровоградській області щодо відмови в проведенні перерахунку та виплати призначеної йому пенсії на підставі довідки департаменту від 08 вересня 2022 року № 9/3-705, зобов`язано здійснити з 01 квітня 2019 року перерахунок та виплату призначеної пенсії 
на підставі довідки департаменту з питань виконання кримінальних покарань 
від 08 вересня 2022 року № 9/3-705 з урахуванням виплачених сум.
Крім того, рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду 
від 22 січня 2024 року у справі № 340/10155/23 та рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року у справі 
№ 340/2730/24 частково задоволено його позови до ГУ ПФУ в Кіровоградській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, зокрема, щодо виплати щомісячних доплат до пенсії, здійснення індексації.
Вищевказані судові рішення набрали законної сили, проте ГУ ПФУ в Кіровоградській області їх не виконало. Такі дії проте ГУ ПФУ в Кіровоградській області порушують законодавство. 
Оскільки ГУ ПФУ в Кіровоградській області прострочило виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі судових рішень Кіровоградського окружного адміністративного суду, з останнього на його користь підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних (частина друга статті 625 ЦК України).
Крім того, систематичним та довготривалим невиконанням судових рішень ГУ ПФУ в Кіровоградській області завдало йому моральну шкоду, так як невиплатою йому нарахованих судовими рішеннями грошових коштів порушено його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Він постійно перебував у стресі й хвилюванні, у нього з`явилося почуття безнадійності 
та відсутності правового захисту.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень 

Ухвалою Фортечного районного суду м. Кропивницького від 04 серпня 2025 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрито.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявлені позовні вимоги 
є похідними від основного спору щодо перерахунку соціальних виплат (пенсії), який розглядався за правилами адміністративного судочинства, а тому позов 
ОСОБА_1 повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, 
а не цивільного.
Районний суд урахував відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, зокрема, щодо юрисдикційності даного спору.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 06 листопада 2025 року клопотання ОСОБА_1 про надання роз`яснень залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Фортечного районного суду м. Кропивницького від 04 серпня 2025 року залишено 
без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив вірні висновки про закриття провадження у справі на підставі пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Заявлені позовні вимоги є похідними від основного спору щодо перерахунку соціальних виплат (пенсії), який розглядався за правилами адміністративного судочинства. Тому позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Кіровоградській області, 
ДКС України про стягнення інфляційних збитків, 3 % річних, пені за невиконання грошового зобов`язання та моральної шкоди повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, за правилами якого був розглянутий основний спір.
Крім того, під час перегляду справи в апеляційному порядку позивачем подано клопотання, в якому він просив відобразити в постанові апеляційного суду правове роз`яснення щодо застосування деяких норм права та роз`яснити йому певні питання. Разом із цим, апеляційний суд не наділений відповідними повноваженнями (статті 374, 376 ЦПК України), що унеможливлює задоволення вказаного клопотання.
Апеляційний суд урахував судову практику Великої Палати Верховного Суду 
та Верховного Суду щодо юрисдикції даної категорії справ.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу районного суду та постанову апеляційного суду, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки про закриття провадження у справі, так як у справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої 
статті 255 ЦПК України).
Суди попередніх інстанцій порушили його право на судовий захист, яке закріплено статтею 55 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини 
та основоположних свобод (далі - Конвенція). При цьому апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання, в якому він просив, у тому числі, роз`яснити йому застосування відповідних норм ЦК України та ЦПК України.
ГУ ПФУ в Кіровоградській області прострочило виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі судових рішень Кіровоградського окружного адміністративного суду, а тому з останнього на його користь підлягають стягненню 
інфляційні втрати та 3 % річних (частина друга статті 625 ЦК України). Він також має право на відшкодування моральної шкоди (стаття 23 ЦК України). Суди попередніх інстанцій помилково вважали вказані вимоги похідними від основного адміністративного спору щодо перерахування пенсії. Ці вимоги стосуються виконання грошового зобов`язання, а тому вони повинні вирішуватися в порядку цивільного судочинства. 

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 липня 
2022 року у справі № 340/3187/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною відмову ГУ ПФУ в Кіровоградській області 
у проведенні перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки департаменту від 13 липня 2021 року № 9/3-217. Зобов`язано ГУ ПФУ 
в Кіровоградській області провести з 01 квітня 2019 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки департаменту від 13 липня 2021 року № 9/3-217 «Про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії» 
за аналогічною посадою, та виплатити різницю між фактично отриманими 
та належними до сплати сумами пенсії. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31 січня 
2023 року у справі № 340/5977/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Кіровоградській області щодо відмови в проведенні перерахунку та виплати призначеної ОСОБА_1 пенсії 
на підставі довідки департаменту від 08 вересня 2022 року № 9/3-705. Зобов`язано ГУ ПФУ в Кіровоградській області здійснити з 01 квітня 2019 року перерахунок 
та виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії на підставі довідки департаменту 
від 08 вересня 2022 року № 9/3-705, з урахуванням виплачених сум. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 січня 
2024 року у справі № 340/10155/23 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ 
в Кіровоградській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної доплати до пенсії, передбаченої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14 липня 2021 року № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб». Зобов`язано ГУ ПФУ в Кіровоградській області відновити 
з 01 червня 2023 року нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної доплати до пенсії, передбаченої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України 
від 14 липня 2021 року № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб». Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 липня 
2024 року у справі № 340/2730/24 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Кіровоградській області щодо обмеження максимальним розміром пенсійних виплат ОСОБА_1 
з 01 березня 2024 року. Зобов`язано ГУ ПФУ в Кіровоградській області здійснити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01 березня 2024 року без обмеження 
її максимальним розміром, з урахуванням індексації, установленої постановами Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 118 «Про індексацію пенсій 
та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році», від 23 лютого 2023 року № 168 «Про індексацію пенсійних 
і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році», від 23 лютого 2024 року № 185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення 
у 2024 році», а також щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2 000,00 грн, установленої постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2021 року № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» та доплати до пенсії 
за шкоду, заподіяну здоров`ю учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 
3 категорії, із урахуванням фактично виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Звертаючись до суду з позовом у цій справі (а. с. 1-21), ОСОБА_1 просив суд стягнути на свою користь 3 % річних та інфляційні збитки, нараховані відповідно 
до частини другої статті 625 ЦК України, а також моральну шкоду у зв`язку 
з невиконанням вищезазначених судових рішень Кіровоградського окружного адміністративного суду.

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права 
без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 
частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 
цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим 
є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує 
при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, закрив провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України), оскільки справа не підлягає розгляду 
в порядку цивільного судочинства.
Верховний Суд уважає висновки судів попередніх інстанцій обґрунтованими. 
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Підстави для закриття провадження у цивільній справі визначені у статті 255 
ЦПК України.
Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції.
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року 
у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного 
і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, 
що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).
Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.
Наведене дає підстави для висновку, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законом.
Відповідно до статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується 
за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Тобто при визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним
в розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати 
і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що право на звернення до суду гарантовано, доступ до суду має бути забезпечено.
Одне з найважливіших процесуальних питань, яке має вирішити суд при відкритті провадження у справі, - це питання про підсудність справи цьому суду і вказане має велике значення, оскільки означає дотримання судами положень статті 6 Конвенції, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру 
або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Крім того, частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи 
в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
У статті 19 ЦПК України визначено справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, 
що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, 
в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, 
є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення 
не віднесено до інших видів судочинства (див. постанови: від 12 жовтня 2022 року 
у справі № 183/4196/21 (провадження № 14-36цс22), від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22), від 23 листопада 2021 року у справі 
№ 641/5523/19 (провадження № 14-178цс20) та інші).
Верховний Суд ураховує, що визначення юрисдикції зазначеного спору залежить 
від визначення змісту спірних правовідносин, а саме які спірні правовідносини існують між сторонами.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернувся до суду 
з позовом до відповідачів про стягнення 3 % річних та інфляційних збитків (частина друга статті 625 ЦК України), відшкодування моральної шкоди у зв`язку 
з невиконанням судових рішень Кіровоградського окружного адміністративного суду про відповідні перерахунки його пенсійних виплат.
Суди попередніх інстанцій встановили, що позовні вимоги ОСОБА_1 
є похідними від основного спору щодо перерахунку соціальних виплат (пенсії), який розглядався за правилами адміністративного судочинства. Тому спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, за правилами якого був розглянутий основний спір.
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього 
на підставі закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу інфляційні втрати 
як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі 
№ 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), на яку посилається заявник касаційної скарги, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання 
зі сплати інфляційних втрат 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога 
про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 лютого 2021 року у справі 
№ 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) виклала загальні висновки щодо принципів визначення юрисдикції судового спору в цілому та, серед іншого, зазначила, що з урахуванням акцесорного характеру визначених статтею 625 
ЦК України та Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зобов`язань спори 
про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, 
за правилами якої підлягає розгляду основний спір.
Такий висновок був підтверджений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17 (провадження № 14-148цс21).
Подібний висновок також був викладений і у постанові від 03 жовтня 2023 року 
у справі №366/203/21 (провадження №14-101цс22), в якій Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спір з приводу зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та процентів річних, який є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю, підлягає розгляду в тому судочинстві, що і спір за основним зобов`язанням.
У справі, яка переглядається, з урахуванням акцесорного характеру визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.
Подібний за змістом висновок Верховний Суд виклав у постановах: від 09 жовтня 2024 року у справі № 405/1347/23 (провадження № 61-6296св24), від 23 жовтня 
2024 року у справі № 484/3496/21 (провадження № 61-8815св24), від 09 квітня 
2025 року у справі № 757/2060/23 (провадження № 61-16564ск24), від 28 травня 2025 року у справі № 750/12323/23 (провадження № 61-686св24), від 29 жовтня 
2025 року у справі № 555/2428/24 (провадження № 61-11160св25).
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків, 
що цей спір має розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
Судами попередніх інстанцій обґрунтовано вказано про наявність правових підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. 
Висновки судів попередніх інстанцій обґрунтовані, доводи касаційної скарги їх 
не спростовують.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 09 квітня 2025 року у справі № 757/2060/23 (провадження № 61-16564св24).
Доводи касаційної скарги спростовуються вищенаведеними нормами права 
та судовою практикою Верховного Суду. Вони зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з ухваленими судовими рішеннями, що не може бути правовою підставою для скасування судових рішень.
Зроблені судами попередніх інстанцій висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи 
їх у сукупності.
Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій порушено 
статтю 55 Конституції України, якою закріплено, що права і свободи людини 
і громадянина захищаються судом, а також статтю 6 Конвенції, якою закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, відхиляються Верховним Судом, так як суд, який розглянув справу, не віднесену 
до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом», у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (див. постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21, провадження № 14-205цс21 
(пункт 42)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що згідно 
з усталеною практикою ЄСПЛ право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, 
а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами 
та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Перетяка 
та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).
Право позивача на доступ до суду, хоч і було обмежене, проте це обмеження 
не шкодить самій суті відповідного права, оскільки не перешкоджає позивачу звернутися з аналогічним позовом до адміністративного суду, що є для розгляду такого позову судом, встановленим законом.
Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 171/1584/18 (провадження № 14-432цс19).
При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1  про роз`яснення питання застосування відповідних норм ЦК України та ЦПК України права, а також інших питань правозастосування та судового розгляду справ, так як апеляційний суд у силу вимог процесуального закону (статті 374, 376 ЦПК України) не наділений відповідними повноваженнями.
Таким чином, висновки судів у межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, 
які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути 
підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди 
з висновками судів і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України 
не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення 
без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (стаття 401 
ЦПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність 
та обґрунтованість судових рішень не впливають.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові 
рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Фортечного районного суду м. Кропивницького від 04 серпня 2025 року 
та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник
Г. В. Коломієць
Ю. В. Черняк