ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 606/2247/21
провадження № 51-490км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
у режимі відеоконференції:
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 
представника потерпілого
ОСОБА_10 ОСОБА_11 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора та потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року щодо 
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Семено-Карпівка Балтського району Одеської області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, раніше не судимого,
засудженого за ч. 1 ст. 172, ч. 2 ст. 272 Кримінального кодексу України.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 квітня 2025 року ОСОБА_6  визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання за ч.1 ст.172 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-розпорядчих функцій щодо робіт з підвищеною небезпекою, та займатися діяльністю, пов`язаною із проведенням робіт з підвищеною небезпекою на строк 3 (три) роки.
Згідно зі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та визначенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Згідно з фактичними обставинами, детально наведеними у вироку, ОСОБА_6 уперіод з 2013 по 2019 роки на території ТзОВ АП «Колос-2», що на вул. Мазепи, 7 у м. Теребовля, всупереч вимогам законодавства здійснював самовільне будівництво, а саме проводив будівельні роботи із спорудження завальної ями з робочою баштою, очисною машиною та силосів, тощо.
З метою проведення будівництва 03 серпня 2017 року ОСОБА_6 допустив ОСОБА_12 до виконання будівельно-монтажних робіт просто неба та надав для їх проведення перфоратор «Дніпро-М ПЕ-32175» та подовжувач електричної енергії, які перебували у несправному технічному стані, зовнішня оболонка мережевого кабелю яких мала значні пошкодження.
Унаслідок порушення ОСОБА_6 нормативних актів, якими регулюється порядок дотримання правил з охорони праці, ОСОБА_12 був уражений технічним електричним струмом, від якого настала його смерть в лікувальному закладі.
Крім того, 08 червня 2018 року близько 18:30, ОСОБА_6 , діючи без дотримання вимог нормативних актів про охорону праці на висоті, зокрема, не забезпечив ОСОБА_13 необхідним поясом безпеки, залучивши останнього до проведення монтажних робіт на висоті, а саме кріплення металевих листів ходових маршів. У свою чергу, ОСОБА_13 під час виконання роботи на висоті без поясу безпеки, підійшов до краю незакріпленого металевого листа маршу, після чого внаслідок прогину поверхні впав з висоти 2,9 м. У результаті падіння потерпілий отримав тілесні ушкодження від яких настала його смерть на місці події.
Також, не бажаючи дотримуватись та виконувати норми, передбачені Законом України «Про охорону праці», фізична особа-підприємець ОСОБА_6 в період часу з 22 січня по 08 червня 2018 року, здійснював підприємницьку діяльність, грубо порушуючи законодавство про працю.
Так, фізична особа-підприємець ОСОБА_6 використовував працю найманих працівників, а саме: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , без належного оформлення трудових відносин, а саме без укладення трудових договорів (контрактів) в письмовій формі, договорів стажування, оформлення трудових книжок, ведення табелю робочого часу, нарахування заробітної плати та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 13 листопада 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження і кваліфікації дій ОСОБА_6 , покликаючись істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. 
На переконання прокурора, беручи до уваги наслідки які настали, внаслідок кримінального правопорушення (ч. 2 ст. 272 КК) у виді смерті двох осіб, його суспільну небезпечність, дані про особу ОСОБА_6 , а також його ставлення до вчинення кримінального правопорушення і кримінального проступку, його звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК є необґрунтованим і не співмірним, що суперечить загальним принципам призначення покарання.
Також, на його думку, відсутність ознак щирого каяття ОСОБА_6 і неврахування судами позиції потерпілих, призвело до занадто м`якого покарання.
Між тим, прокурор уважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК), адже в ній не наведено належних мотивів на спростування доводів сторони обвинувачення, зокрема, і потерпілих про несправедливість призначеного ОСОБА_6 покарання, не дано оцінки системності протиправних дій засудженого і належним чином не проаналізовано усіх обставин, які мають істотний вплив на вид і розмір призначеного покарання.
З огляду на порушення, які, на переконання прокурора, допустив суд апеляційної інстанції, ухвала цього суду постановлена усупереч вимогам ст. 370 КПК. 
У касаційних скаргах, які є аналогічними за змістом, потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , порушують питання про несправедливість призначеного ОСОБА_6 покарання з мотивів, які по суті наведені в касаційній скарзі прокурора і просять скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Позиції інших учасників судового провадження
До початку касаційного розгляду представник потерпілого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 подала заперечення на касаційні скарги, а засуджений ОСОБА_6 - на касаційну скаргу прокурора, зміст яких зводиться до того, що постановлена ухвала апеляційного суду є законною.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 та потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 підтримали всі подані касаційні скарги і просили скасувати ухвалу апеляційного суду, засуджений ОСОБА_6 і його захисник ОСОБА_7 , представник потерпілого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 заперечили щодо задоволення касаційних скарг, уважаючи їх безпідставними.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіривши доводи прокурора і потерпілих щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність через застосування ст. 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів не знайшла переконливих підстав для визнання їх достатніми, зважаючи на таке.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
За правилами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Отже, суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання із застосуванням положень ст. 75 КК. 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається з ухвали Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року, в апеляційному порядку було перевірено доводи апеляційних скарг прокурора, потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які за змістом і суттю майже аналогічні доводам, викладеним у касаційних скаргах, суд дав їм оцінку з урахуванням вимог ст. 419 КПК та, залишаючи без задоволення апеляційні скарги зазначив, підстави, на яких визнав доводи прокурора і потерпілих необґрунтованими.
Із зазначеної ухвали апеляційного суду видно, що цей суд належно оцінив ступінь тяжкості кримінально караних діянь, одне з яких відповідно до ст. 12 КК належить до тяжкого необережного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання, а саме: визнання ним вини, щире каяття, а також відсутність обставин, які б обтяжували покарання.
Мотивуючи висновок про безпідставність доводів прокурора та потерпілих про те, що ОСОБА_6 весь час поводив себе відсторонено, не співчував потерпілим, не намагався будь-яким чином допомогти, не компенсував перенесені страждання, що вказує на відсутність щирого каяття, апеляційний суд виходив із того, що самі потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції пояснили, що не заявляли цивільних позовів у кримінальному провадженні і не бажають отримувати коштів від обвинуваченого, чим унеможливили відшкодування шкоди.
Водночас, апеляційний суд зауважив, що в ході апеляційного розгляду ОСОБА_6 неодноразово просив вибачення у потерпілих; вину визнав та не оспорював фактичних обставин кримінального провадження, що також, на думку суду, є підтвердженням щирого каяття.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції врахував те, що обвинувачений повністю відшкодував заподіяну шкоду потерпілій ОСОБА_19 , яка немає претензій до нього і яка вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувала.
Також, як зазначила представник потерпілого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 , потерпілий до обвинуваченого немає жодних претензій, шкода в повній мірі відшкодована, у зв`язку із чим вважає вирок суду законним та обґрунтованим, який належить залишити без змін та зазначила, що обвинувачений протягом усього часу розгляду справи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції просив вибачення у потерпілих та щиро розкаювався.
Колегія суддів погоджується з мотивами апеляційного суду щодо наявності у ОСОБА_6 ознак щирого каяття, враховуючи таке.
Верховний Суд неодноразово зауважував, що щире каяття повинно мати не формальний характер, оскільки воно характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину. Це ставлення виявляється в тому, що винний визнає свою винуватість, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див., наприклад постанову колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 383/1269/22, провадження № 51-667км24).
Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль стосовно цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого і готовність відбувати покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає в розшуку майна, здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують її щире каяття.
Тож можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Отже, беручи до уваги встановлені судами попередніх інстанцій дані, які характеризують особу ОСОБА_6 , а також його поведінка після вчинення ним суспільно небезпечних діянь, зокрема відшкодування шкоди потерпілим, які від цього не відмовились, вибачення засудженого перед усіма потерпілими, його ставлення до вчинених ним дій, визнання винуватості, колегія суддів уважає, що висновок про те, що ОСОБА_6 щиро розкаявся правильним. 
Будь-яких даних про те, що ОСОБА_6 , перешкоджав проведенню досудового розслідування або заперечував фактичні обставини, суд апеляційної інстанції не встановив.
Що стосується застосування місцевим судом положень ст. 75 КК, суд апеляційної інстанції вказав на правильність такої позиції, виходячи з даних про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його відношення до скоєного, зокрема його посткримінальну поведінку, а також те, що на утриманні ОСОБА_6 перебувають його дружина ОСОБА_20 , яка є інвалідом ІІІ групи та його мати - ОСОБА_10 , 1943 року народження, яка потребує сторонньої допомоги та догляду.
Колегія суддів у ході перевірки доводів прокурора та потерпілих про необґрунтованість застосування ст. 75 КК матеріалами кримінального провадження, дійшла переконання про їх непереконливість і погоджується з оцінкою, наданою судом попередньої інстанції.

За обставин цього кримінального провадження, колегія суддів уважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідатиме принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає приписам статей 370, 419 КПК. Вагомих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційної інстанції, прокурор та потерпілі у касаційних скаргах не навели.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які би були безумовними підставами для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора і потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3