ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року 
м. Київ
справа № 320/44258/23
адміністративне провадження № К/990/34701/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Блажівської Н.Є.,
суддів: Желтобрюх І.Л., Яковенка М.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області 
на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року (суддя Перепелиця А.М.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2025 року (судді: Карпушова О.В., Епель О.В., Файдюк В.В.)
у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД ЕНЕРГОКАБЕЛЬ» 
до Головного управління ДПС у Київській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
УСТАНОВИВ:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД ЕНЕРГОКАБЕЛЬ» (далі також- Позивач, ТОВ «ЗАВОД ЕНЕРГОКАБЕЛЬ») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі також - Відповідач, ГУДПС) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15 серпня 2023 року № 00149830701 та № 00149820701.
Позиція Позивача ґрунтувалася на тому, що його витрати за господарськими операціями з ТОВ «УКРВТОРСПЛАВ», ТОВ «ВОЛИНЬ-МЕТ» та ТОВ «АРВІТАС» є прямими матеріальними витратами, безпосередньо пов`язаними з його господарською діяльністю, а відтак правомірно відображені у складі собівартості реалізованої продукції у Звітах про фінансові результати за 2019 та 2020 роки.
1.2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
14 травня 2024 року Київський окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яким повністю задовольнив позов.
Суд виходив з того, що надані Позивачем документи підтверджують реальну можливість контрагентів здійснити поставку товарів за договорами з ТОВ «ЗАВОД ЕНЕРГОКАБЕЛЬ». Суд указав, що контролюючий орган не навів переконливих доводів, заснованих на об`єктивній інформації, які б спростовували факти господарської діяльності, підтверджені первинними документами, а також не надав доказів недостовірності, неповноти чи суперечливості відомостей, що в них містяться. Матеріали справи не містять доказів відсутності у Позивача або його контрагентів (ТОВ «УКРВТОРСПЛАВ», ТОВ «ВОЛИНЬ-МЕТ», ТОВ «АРВІТАС») адміністративно-господарських можливостей для виконання спірних операцій чи відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання зобов`язань, а Відповідач, як суб`єкт владних повноважень протилежного не довів.
16 липня 2025 року Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову, якою залишив апеляційну скаргу ГУДПС без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що надані Позивачем первинні документи містять усі необхідні реквізити для надання їм юридичної сили та доказового значення і в своїй сукупності підтверджують факт здійснення господарських операцій між Позивачем та його контрагентами.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними, достатніми та допустимими доказами правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки висновки контролюючого органу про безтоварність господарських операцій ґрунтуються виключно на припущеннях та зроблені без належного аналізу первинної документації, зокрема щодо подальшої реалізації придбаного товару.
Апеляційний суд наголосив, що сукупність поданих первинних документів підтверджує реальність здійснення господарських операцій, оскільки між Позивачем та контрагентами були укладені договори, виконання яких підтверджено відповідними первинними документами, а економічна доцільність операцій підтверджується подальшою реалізацією товару.
Крім того, суд визнав безпідставними посилання Відповідача на податкову інформацію як самостійний критерій оцінки реальності господарських операцій, зазначивши, що така інформація не відповідає критерію юридичної значимості та не є належним і допустимим доказом у розумінні процесуального закону, тоді як саме первинна документація підприємства є належним доказом, який підлягає перевірці та оцінці контролюючим органом виключно у сукупності з іншими доказами.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала касаційну скаргу)
Так, Відповідач наполягає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а підставою касаційного оскарження визначив пункти 1 та 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).
Так, Відповідач стверджує, що при вирішенні спору не враховано висновків Верховного Суду України щодо застосування положень підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1 статті 44, пункту 134.1 статті 134, пунктів 198.1, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (далі також - ПК України), положень пунктів 5, 6, 7, 18, 19 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також пунктів 2.1, 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.
При цьому покликається на висновки наведені у постановах Верховного Суду від 6 жовтня 2022 року у справі № 260/1053/19, від 10 листопада 2020 року у справі № 640/25738/19, від 24 травня 2019 року у справі № 816/4537/14, від 5 травня 2020 року у справі № 826/678/16, від 15 квітня 2020 року у справі № 826/13929/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 826/487/16 та від 24 січня 2018 року у справі № 2а-19379/11/2670, від 26 червня 2018 року у справі № 816/1422/17, від 18 червня 2019 року у справі № 2а-1399/11/2670, від 24 квітня 2019 року у справі № 826/22352/15 та від 5 березня 2020 року у справі № 826/9368/15, від 5 травня 2023 року у справі № 1340/5998/18.
Так, Відповідач звертає увагу на те, що за висновками, наведеними у цих постановах:
-доведення відсутності реальності господарських операції має здійснюватися шляхом дослідження та встановлення змісту господарських операцій, договірних умов, фактичного порядку надання робіт (послуг), обсягів і змісту господарських операцій, мети придбання, первинних бухгалтерських документів, складених щодо господарських операцій. Необхідно з`ясувати, чи розкривають первинні документи зміст операцій, та оцінити такі докази кожний окремо та у їх сукупності;
- наявність первинних документів є обов`язковою, але не єдиною достатньою умовою для формування податкового кредиту, оскільки виконання зобов`язання за правочином зумовлює складання й інших документів. Формальне складення лише первинного документа не є беззаперечним доказом реальності конкретної господарської операції, якщо контролюючий орган наводить доводи, які ставлять під сумнів її здійснення, зокрема доводи щодо неможливості здійснення поставок контрагентом з огляду на відсутність у нього матеріальних, трудових ресурсів для здійснення підприємницької діяльності та не відповідність при ньому номенклатури придбаних товарів номенклатурі поставлених товарів згідно з даними з Єдиного реєстру податкових накладних; епізодичну або обмежену терміном, на який припадають дати виписування документів на операцію з постачання, фінансову та податкову звітність контрагента, не відображення у ній звітності відповідних податкових зобов`язань, відсутність контрагента за місцезнаходженням. Суттєвим доводом, який ставить під сумнів реальність господарської операції, є посилання на обставини, які встановлені у процедурах кримінального провадження. Такі доводи підлягають ретельній перевірці судом з використанням засобів доказування, передбачених нормами КАС, в тому числі й інших, не первинних документів, складання яких передбачено законодавством або є загальноприйнятим за звичаями ділового обороту;
-добросовісність платника податків полягає у обачності при виборі контрагента, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій.
У цьому контексті Відповідач звертає увагу на те, що Позивач не надав документів, обов`язковість подання яких прямо передбачена умовами договору; з наданих рахунків-фактур і видаткових накладних неможливо ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарських операцій, подані товарно-транспортні накладні містять недоліки, що унеможливлюють підтвердження фактичного руху товару, а також відсутні належні докази наявності у контрагентів необхідних ресурсів для здійснення відповідних операцій, зокрема трудових ресурсів, основних засобів, технічної та технологічної можливості. 
Відповідач також зазначає, що суди, посилаючись на принцип добросовісності платника податків, не з`ясували, чи дотримувався Позивач принципу розумної обачності під час вибору контрагента.
Відповідач також з посиланням на пункт 1 частини другої статті 353 КАС України стверджує, що суди попередніх інстанцій не дослідили наявність у Позивача та його контрагентів трудових, технічних і технологічних ресурсів та основних засобів для здійснення спірних операцій, фактичну оплату товару, причини ненадання документів, обов`язковість яких передбачена договорами, а також не надали оцінки доводам про відсутність внутрішньо-складських документів, регістрів бухгалтерського обліку щодо руху та списання товару і даних про його реалізацію та залишки за інформацією Єдиного реєстру податкових накладних (далі також -ЄРПН).
Контролюючий орган звертає увагу на недоліки в оформленні господарських операцій із ТОВ «ВОЛИНЬ-MET». Так, рахунок на оплату № 10 датований 27 червня 2019 року, тобто виписаний до укладення договору, що, на його переконання, свідчить про порушення хронології документального оформлення операції. Подані рахунки, як доводить Відповідач, не містять відомостей про прізвища, імена, по батькові та посади осіб, які їх підписали, що унеможливлює ідентифікацію відповідальних осіб, а товарно-транспортні накладні не містять відомостей про пункти розвантаження та не підписані водіями у частині прийняття та здачі вантажу, що не дозволяє підтвердити фактичний рух товару.
Крім того, Відповідач доводить, що по взаємовідносинах із ТОВ «ГАЛИЧ-MET» Позивач не надав специфікацій на партії товару, обов`язковість яких прямо передбачена пунктом 1.3 договору. Подані рахунки на оплату, на переконання ГУДПС, не містять підписів посадових осіб та зазначення їх посад, що позбавляє такі документи належної доказової сили. Товарно-транспортні накладні оформлені з порушеннями: відсутні відомості про пункти розвантаження, а також підписи водіїв у графах «отримав» та «здав».
Щодо ТОВ «УКРВТОРСПЛАВ», то Відповідач покликається на те, що подані Позивачем видаткові накладні та рахунки-фактури не містять відомостей про прізвища, імена, по батькові та посади осіб, які їх підписали, а також відсутні специфікації до договору. Товарно-транспортні накладні щодо взаємовідносин з цим суб`єктом господарювання не містять інформації про пункти розвантаження та не підписані водіями. У ході перевірки встановлено, що перевізник - фізична особа-підприємець, зазначений у документах, не мав у власності транспортних засобів, при цьому ТОВ «УКРВТОРСПЛАВ» не здійснювало оплату його послуг та не відображало виплату доходів у податковій звітності.
Крім того, Відповідач покликався на те, що у контрагентів відсутні необхідні трудові та матеріально-технічні ресурси для виконання відповідних операцій. 
За сукупністю встановлених обставин контролюючий орган наголошує, що формальна наявність первинних документів самостійно не підтверджує реальність господарських операцій, оскільки відповідні контрагенти не мали необхідних трудових, технічних і матеріальних ресурсів для виготовлення, постачання або транспортування заявленого товару, а подані документи містять істотні недоліки та суперечності, що унеможливлюють підтвердження фактичного здійснення спірних операцій.
З урахуванням наведеного Відповідач просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2025 року та рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року у справі № 320/44258/23 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Позивача в повному обсязі.
2.2. Доводи Позивача (особи, яка подала відзив на касаційну скаргу)
У відзиві на касаційну скаргу представник Позивача покликається на те, що скаржником не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не надано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в таких документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
Звертає увагу на те, що Відповідач, посилаючись на відсутність специфікацій як на доказ нереальності господарських операцій, ігнорує встановлений судом першої інстанції факт їх наявності у матеріалах справи, що підтверджено оскаржуваним рішенням Київського окружного адміністративного суду.
Скаржник помилково ототожнює рахунок із первинним документом та вважає його недоліки підставою для висновку про нереальність операцій, посилаючись на постанову Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 1540/4936/18, яка не стосується правової природи рахунків. Позивач вважає, рахунок не є первинним документом у розумінні закону і не є обов`язковим для здійснення оплати за договором, а використовується виключно з інформаційною та технічно-операційною метою, що не впливає на реальність господарських операцій.
Також, на думку Позивача, ГУДПС безпідставно пов`язує окремі недоліки в оформленні ТТН з відсутністю реальних господарських операцій, тоді як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, такі недоліки самі по собі не можуть слугувати підставою для відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших доказів убачається реальна зміна структури активів і зобов`язань платника податків унаслідок здійснення господарської діяльності, що у цій справі підтверджується виготовленням кінцевої продукції з використанням придбаного товару.
Звертає Позивач увагу й на те, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій Відповідач стверджував про нібито проведення детального аналізу трудової, технічної та технологічної можливості здійснення господарських операцій між Позивачем та його контрагентами, однак матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів його звернення до таких контрагентів або до контролюючих органів за місцем їх обліку з метою перевірки реальності операцій, як і будь-яких інших доказів, не пов`язаних виключно з внутрішніми податковими базами даних. 
Наголошує, що аргументація ГУДПС має шаблонний характер і не ґрунтується на дослідженні фактичних обставин конкретних операцій, важливість чого неодноразово підкреслювалась у практиці Верховного Суду, на яку є посилання в касаційній скарзі.
Крім того, використання виключно податкових інформаційних баз, за твердженнями Позивача, призвело до помилкових висновків, зокрема щодо відсутності послуг перевезення через нереєстрацію податкової накладної ФОП ОСОБА_1 , хоча зазначена особа не є платником ПДВ і не зобов`язана складати та реєструвати податкові накладні, про що Відповідачу було відомо ще на стадії розгляду заперечень до акта перевірки, адміністративного оскарження та судового розгляду. 
Таким чином, на переконання Позивача, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій без порушення норм матеріального та процесуального права правильно встановили, що господарські операції між Позивачем та ТОВ «УКРВТОРСПЛАВ», ТОВ «ВОЛИНЬ-МЕТ» і ТОВ «АРВІТАС» фактично відбулися, спричинили реальні зміни в майновому стані сторін правочинів та зумовили правомірне відображення таких операцій у бухгалтерському й податковому обліку.
Отже, суди попередніх інстанцій всебічно та повно дослідили обставини справи, правильно застосували норми матеріального і процесуального права та не відступили від усталеної практики Верховного Суду, у зв`язку з чим касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
З огляду на викладене, Позивач просить залишити без змін рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2025 року у справі № 320/44258/23, а касаційну скаргу - без задоволення.
3. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ
За результатами проведеної Відповідачем перевірки Позивача контролюючим органом складено акт від 27 січня 2022 року № 1235/10-36-07-01/40144587 (далі - акт перевірки).
Відповідно до висновків акта перевірки контролюючим органом встановлено порушення вимог: -абзацу восьмого статті 4, статті 8, частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (із змінами та доповненнями), пункту 5 П(С)БО 15 «Дохід», пункту 5 П(С)БО 11 «Зобов`язання», пунктів 7, 9, 11 П(С)БО 16 «Витрати», а також підпунктів 14.1.13, 14.1.36, 14.1.257 пункту 14.1 статті 14, пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, що, на думку контролюючого органу, призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 4 294 490 грн, у тому числі за 2019 рік - 4 105 747 грн, за 2020 рік - 188 743 грн.
- пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, внаслідок чого, за висновками акта перевірки, занижено податок на додану вартість на загальну суму 4 832 113 грн, у тому числі: за квітень 2019 року - 244 167 грн, за травень 2019 року - 1 130 816 грн, за червень 2019 року - 928 607 грн, за липень 2019 року - 2 301 688 грн, за серпень 2019 року - 7 120 грн, за серпень 2020 року - 123 011 грн, за вересень 2020 року - 83 984 грн, за листопад 2020 року - 2 720 грн.
На підставі акта перевірки Відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 15 серпня 2023 року:
- № 00149830701, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на загальну суму 4 705 065,00 грн, з яких 4 294 490,00 грн - за податковими зобов`язаннями та 410 575,00 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями;
- № 00149820701, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 5 315 324,00 грн, з яких 4 832 113,00 грн - за податковими зобов`язаннями та 483 211,00 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями.
Фактичною підставою прийняття спірних податкових повідомлень-рішень стали висновки Відповідача про безпідставне відображення Позивачем у податковому обліку наслідків господарських операцій з ТОВ «УКРВТОРСПЛАВ», ТОВ «ВОЛИНЬ-МЕТ» та ТОВ «АРВІТАС», з огляду на їх нібито фактичне нездійснення, що, на думку контролюючого органу, зумовлено неможливістю реального здійснення відповідних операцій з постачання товарів, відсутністю у контрагентів управлінського та технічного персоналу, основних засобів, а також невідповідністю відомостей, наведених у первинних документах, фактичним обставинам.
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
4.1. Оцінка доводів учасників справи й висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права в межах, встановлених статтею 341 КАС України, виходить з такого.
Ключовим для розв`язання спору у цій справі є питання перевірки відповідності нарахованих податкових зобов`язань та застосованих штрафних санкцій у відповідному розмірі на підставі ППР вимогам законодавства у контексті з`ясування того, чи були фактично здійсненими господарські операції між Позивачем та його контрагентами.
Спірні правовідносини врегульовані наступними положеннями ПК України.
Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України на час спірних правовідносин було передбачено, що об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:
зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);
збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку)
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;
ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Податковий кредит звітного періоду, як передбачено пунктом 198.3 статті 198 ПК України, визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);
ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Як визначав пункт 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можна дійти висновку, що правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкової вигоди виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної та зареєстрованої податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.
Водночас норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкової вигоди, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.
У справах, предмет спору в яких стосується правомірності відображення платником податків у бухгалтерському та податковому обліках фінансових показників господарських операцій, які, за висновком контролюючого органу, є фіктивними, сталою є практика правозастосування Верховним Судом, яка, якщо її узагальнити, полягає в тому, що правові наслідки у вигляді права платника податків на формування в податковому обліку податкового кредиту та витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язано з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника. Господарські операції мають відповідати економічному змісту, відображеному в укладених платником податків договорах, та підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема про наявність таких обставин, як: неможливість реального здійснення операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, господарської діяльності у зв`язку з відсутності управлінського або технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність документів обліку.
Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, платник повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податків даних податкового обліку.
Верховним Судом вже сформована стала та послідовна правова позиція щодо застосування наведених норм права. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 липня 2022 року у справі № 160/3364/19, виснувала, зокрема, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.
Такий висновок Велика Палата зробила, застосувавши норму частини восьмої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно з якою відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи. Цю норму Велика Палата тлумачила як таку, в якій відображено принцип індивідуальної відповідальності платника податків за внесення недостовірних відомостей до первинних документів.
Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі лише наявність вироку щодо контрагента платника податків, факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах, на які покликається Відповідач у касаційній скарзі.
У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що господарські операції Позивача з ТОВ «УКРВТОРСПЛАВ» здійснювалися на підставі договору поставки мідного дроту та мідної катанки. Фактичне здійснення таких операцій підтверджується рахунком-фактурою від 7 серпня 2020 року на суму 872 016,00 грн з ПДВ, а також видатковими і товарно-транспортними накладними від 10 та 18 серпня 2020 року, сертифікатами якості, платіжними дорученнями та оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 631 за серпень 2020 року, згідно з якою загальна сума оплат на користь ТОВ «УКРВТОРСПЛАВ» становила 1 258 287,29 грн.
Крім того, як зазначили суди попередніх інстанцій, господарські операції Позивача з ТОВ «ВОЛИНЬ-МЕТ» здійснювалися на підставі договору купівлі-продажу № 6-з, предметом якого була поставка мідного та алюмінієвого дроту різних діаметрів, струмопровідної мідної жили та мідних виливків. Фактичне здійснення таких операцій підтверджувалось рахунками на оплату від 27 червня 2019 року № 10 на суму 362 742,50 грн з ПДВ та від 29 липня 2019 року № 11 на суму 4 200 128,40 грн з ПДВ, видатковими і товарно-транспортними накладними від 27 червня та 29 липня 2019 року, протоколами випробувань від 16 та 19 липня 2019 року, платіжними дорученнями, а також карткою руху по рахунку 6851 за період з липня 2019 року по вересень 2021 року.
Як зазначено в оскаржуваних Відповідачем судових рішеннях, господарські операції Позивача з ТОВ «ГАЛИЧ-МЕТ» (ТОВ «АРВІТАС») здійснювалися на підставі договору купівлі-продажу № 6-з, предметом якого була поставка мідного та алюмінієвого дроту різних діаметрів і струмопровідної мідної жили на умовах 100 % попередньої оплати. Фактичне здійснення таких операцій підтверджується рахунками-фактурами за період з травня по серпень 2019 року, видатковими та товарно-транспортними накладними, сертифікатами якості, значною кількістю платіжних доручень, оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 631, довіреностями на отримання товару, актом звірки взаємних розрахунків, а також специфікаціями до договору.
Надавши оцінку наданим Позивачем доказам щодо його операцій з ТОВ «УКРВТОРСПЛАВ», ТОВ «ВОЛИНЬ-МЕТ», ТОВ «АРВІТАС», суди вказали, що вони містять необхідні реквізити для надання їм юридичної сили та доказовості, які у своїй сукупності підтверджують факт здійснення господарських операцій між Позивачем та його контрагентами.
Суди попередніх інстанцій обґрунтовано відхилили доводи Відповідача щодо ненадання Позивачем специфікацій, оскільки встановили, що такі специфікації були надані, наявні в матеріалах справи та досліджені судом першої інстанції, про що прямо зазначено у судовому рішенні.
Надаючи оцінку доводам Відповідача щодо наявності окремих недоліків у первинних документах, складених Позивачем та його контрагентами суди попередніх інстанцій, з урахуванням усталених підходів судової практики Верховного Суду, дійшли обґрунтованого висновку, що такі недоліки в оформленні документів самі по собі не можуть слугувати підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших доказів убачається реальність здійснення операцій, зокрема зміни в структурі активів і зобов`язань та власному капіталі платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Разом з тим Відповідач у касаційній скарзі не навів обґрунтованих і підтверджених належними доказами доводів про те, що виявлені ним недоліки у первинних документах унеможливили ідентифікацію господарських операцій або спростовують факт їх реального здійснення. За таких обставин є підстави вважати, що доводи контролюючого органу зводяться до формального підходу до оцінки первинних документів та не спростовують установлених судами попередніх інстанцій обставин реального здійснення спірних господарських операцій.
Щодо доводів Відповідача про те, що один із рахунків на оплату за операцією з ТОВ «ВОЛИНЬ-МЕТ» був складений пізніше дати укладення договору, то Позивач під час розгляду справи неодноразово надавав послідовні та логічні пояснення про допущення технічної помилки в даті договору, а за звичаями ділового обороту рахунок на оплату не завжди має характер первинного бухгалтерського документа, а нерідко використовується як комерційна пропозиція, що передує фактичному виконанню зобов`язань або деталізує їх умови. 
За таких обставин у цій справі формальне співставлення дат договору та рахунку на оплату без урахування економічного змісту операцій та без їх фактичного виконання та інших доказів у справі не може слугувати підставою для заперечення реальності господарських операцій та висновку про безпідставність формування податкового обліку Позивача.
У контексті перевірки реальності виконання господарських операцій контрагентами суди попередніх інстанцій встановили, що матеріали справи містять докази походження товарів, які в подальшому були реалізовані Позивачу.
При цьому судами попередніх інстанцій враховано, що Позивачем подано сукупність доказів, які дають змогу простежити рух товару в межах відповідних господарських операцій - від його придбання у третіх осіб у ланцюгу постачання до подальшої реалізації та переробки. Такі докази, зокрема, включали договори купівлі-продажу з суб`єктами господарювання, видаткові та товарно-транспортні накладні, податкові накладні, а також акти надання послуг з переробки давальницької сировини, здачі-приймання готової продукції та технологічних відходів, які були оцінені судами у сукупності з іншими матеріалами справи.
У касаційній скарзі Відповідач, посилаючись на відсутність у перевізника власних транспортних засобів та на нескладення ТОВ «УКРВТОРСПЛАВ» податкових накладних за відповідними операціями, не довів фактичної неможливості здійснення такого транспортування. При цьому Відповідач не підтвердив ані відсутності у перевізника необхідних ресурсів, у тому числі орендованих, ані того, що перевізник був платником податку на додану вартість, що зумовлювало б обов`язок складання податкових накладних із зазначенням ідентифікаційних даних такого.
Спростовуючи доводи Відповідача про відсутність належної обачності, Позивач у ході розгляду справи наводив детальний аналіз обставин укладення договорів з контрагентами, зазначеними в акті перевірки, із зазначенням причин вибору кожного з них для співпраці та поставки товару, а також економічної доцільності відповідних господарських рішень. 
На підтвердження наявності розумної ділової мети здійснення спірних господарських операцій надано пояснення та докази, що містяться у матеріалах справи (том 3, арк. справи 162 - том 4, арк. справи 102), які були досліджені судами попередніх інстанцій та оцінені у сукупності з іншими доказами.
Водночас усі доводи Відповідача про неможливість здійснення контрагентами Позивача господарських операцій ґрунтуються виключно на відомостях інформаційно-аналітичних систем контролюючого органу без надання належних і допустимих доказів на їх підтвердження. Аналіз зазначених доказів у їх сукупності дав підстави судам попередніх інстанцій дійти висновку, що контрагенти Позивача мали реальну можливість та фактично здійснювали поставку відповідних товарів, а господарські операції з Позивачем супроводжувалися змінами у структурі активів і зобов`язань сторін.
З урахуванням цих обставин, суди попередніх інстанцій констатували підтвердженість фактичного здійснення операцій між Позивачем та його контрагентами.
За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що доводи Відповідача про нереальність операцій спростовуються матеріалами справи та ґрунтуються виключно на формальному підході до оцінки окремих документів без урахування їх економічного змісту.
Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Отже, колегія суддів не може погодитися з твердженням Відповідача про нереальність господарських операцій Позивача із зазначеним контрагентами з підстав наявності негативної податкової інформації щодо останніх, оскільки такі доводи досліджено судами попередніх інстанцій і надано їм правову оцінку, до того ж такі доводи містяться лише в акті перевірки і не підтверджені відповідною доказовою базою.
Усталеним є підхід Верховного Суду, за яким платник податків несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку; зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Якщо контрагент позивача або суб`єкти господарювання, з якими мав відносини контрагент позивача, в подальшому не дотримувалися у своїй діяльності законодавчих норм, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо них.
Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови та має необхідні документальні на підтвердження розміру понесених витрат та свого податкового кредиту.
Надавши оцінку поданим під час судового розгляду доказам, суди першої та апеляційної інстанцій вважали їх сукупність достатньою для цілей підтвердження фактичного здійснення операцій між Позивачем і його контрагентами, та відповідно достатньою для підтвердження правомірності формування податкового кредиту та бюджетного відшкодування.
Вважаючи помилковими ці висновки Відповідач у касаційній скарзі покликається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, зміст яких фактично зводиться до того, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів (фактичне здійснення операцій), що є обов`язковою умовою для формування податкової вигоди.
Разом з тим, застосування норм права судами попередніх інстанцій у цій справі не вказує про те, що при вирішенні спору не враховано цих висновків, навпаки суди попередніх інстанцій досліджували обставини фактичного здійснення операцій з контрагентами та з урахуванням всієї сукупності обставин, наведених у судовому процесі, наданих під час судового розгляду та перевірки документів та доказів дійшли висновку про документальне підтвердження їх здійснення.
Водночас, цитуючи у касаційній скарзі абзаци з текстів зазначених постанов Верховного Суду, Відповідач посилається на висновки Верховного Суду, які пов`язані виключно з критеріями оцінки доказів та висновками, здійсненими за результатами їх дослідження, та відображають загальний сформований Верховним Судом підхід до оцінки обставин, які можуть свідчити на користь реальності/нереальності господарських операцій платника податку, що не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм права, без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду.
Суд вважає за необхідне зазначити і те, що у справі, яка переглядається, податковим органом не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин в обґрунтування власної позиції за наведеними вище, на думку контролюючого органу, порушеннями.
Доводи Відповідача, викладені у касаційній скарзі, є тотожними аргументам, наведеним ним під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, та фактично зводяться лише до незгоди з мотивами, якими керувалися суди першої та апеляційної інстанцій при оцінці доказів і встановленні фактичних обставин справи. При цьому касаційна скарга не містить жодних належних, конкретних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували зроблені судами попередніх інстанцій висновки або свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Доводи, які на думку представника Відповідача, вказують на те, що суди при розгляді справи допустили порушення норм процесуального права, а саме, не дослідили зібрані у ній докази, не спростовують встановлених судами попередніх інстанцій фактів та сформованих на їх підставі висновків та зводяться до посилань на необхідність переоцінки вже оцінених судами доказів, додаткової перевірки доказів стосовно встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин у справі, проте це знаходиться за межами касаційного перегляду, встановленими частиною першою статті 341 КАС України.
Суд касаційної інстанції не має права здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди попередніх інстанції при вирішенні справи, повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), згодом підтриманий Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 908/1795/19).
Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 341 КАС України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Відтак, твердження Відповідача не спростовують обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не містять належних аргументів щодо наявності підстав для їх скасування.
Суд звертає увагу на те, що при вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, що прямо випливає із положень статті 77 КАС України.
За практикою Європейського суду з прав людини, викладеною, зокрема, у рішенні від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції", адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів, має саме податкове управління.
В обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин у справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій. За таких обставин, з урахуванням наведеного у сукупності Суд не знайшов передбачених КАС України підстав для задоволення касаційної скарг відповідачів та скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно 

ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У суду касаційної інстанції немає підстав вважати, що ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам частин першої - четвертої статті 242 КАС щодо законності і обґрунтованості судового рішення, принципу верховенства права та завданню адміністративного судочинства.
Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуті в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, суд дійшов висновку про необхідність залишення рішень судів попередніх інстанцій без змін, а касаційної скарги без задоволення.
Керуючись статтями 3, 343, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення. 
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська

Судді І.Л. Желтобрюх 

М.М. Яковенко