ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року
м. Київ

справа № 758/9037/24

провадження № 61-7644св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 , 
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Обербетон-Інвест»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 січня 2025 року у складі судді Петрова Д. В. та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Обербетон-Інвест» (далі - ТОВ «Обербетон-Інвест») про визнання протиправним наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 26 жовтня 2020 року на підставі наказу від 23 жовтня 2020 року № 765-к/тр вона була прийнята на роботу до ТОВ «Обербетон-Інвест» на посаду фахівця з методів розширення ринку збуту (маркетолог).
28 березня 2022 року відповідач видав наказ № 111-к/тр, згідно з яким у зв`язку з відсутністю об`ємів виробництва, керуючись статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинено дію її трудового договору з 01 квітня 2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану.
07 лютого 2024 року відповідач видав наказ про скасування призупинення дії договору з 19 лютого 2024 року щодо неї.
19 лютого 2024 року відповідач видав наказ № 69-к/тр про оголошення їй простою не з вини працівника із 20 лютого 2024 року та того самого дня повідомив її про заплановане вивільнення працівників, починаючи з 22 квітня 2024 року з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.
Вказувала, що 22 квітня 2024 року відповідач видав наказ № 179-к/тр про її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Вважала, що наказ про призупинення дії трудового договору з нею з 01 квітня 2022 року не відповідає положенням статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», є свавільним, дискримінаційним та незаконним.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним наказ ТОВ «Обербетон-Інвест» від 28 березня 2022 року № 111-к/тр про призупинення дії трудового договору з нею з 01 квітня 2022 року та зобов`язати ТОВ «Обербетон-Інвест» нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2022 року до 19 лютого 2024 року у сумі 848 448 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 
2025 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Судові рішення мотивовано тим, що оскаржуваний наказ від 28 березня 2022 року № 111-к/тр про призупинення дії трудового договору ТОВ «Обербетон-Інвест» видало з об`єктивних причин, а саме, у зв`язку з відсутністю об`ємів виробництва, відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Водночас, позивачем не надано суду доказів щодо наявності у відповідача на момент прийняття оскаржуваного наказу можливості надання роботи та можливості нею виконувати вказану роботу в умовах, що мали місце на підприємстві.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2025 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що роботодавець не довів абсолютної неможливості надання їй роботи, а тому призупинення трудового договору було незаконним.
Вважає, що суди не забезпечили повного та всебічного розгляду справи й не надали належної правової оцінки поданим нею доказам.
Суди не врахували її пояснень про дискримінаційні дії роботодавця по відношенню до неї, оскільки рішення про призупинення трудового договору було вибірковим.
Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2025 року ТОВ «Обербетон-Інвест» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними й не впливають на правильність оскаржуваних судових рішень, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

09 вересня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 521/9263/23, 
що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. 

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до частин першої та четвертої статті 13 Закону № 2136-ІХ, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. 

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, зокрема, оспорювані накази, суди першої та апеляційної інстанцій, дійшли обґрунтованого висновку про те, що роботодавцем законно було призупинено дію трудового договору позивача, у зв`язку з відсутністю об`ємів виробництва, неможливості надання роботи та можливості виконувати роботу працівником в умовах, що мали місце на підприємстві, відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Доводи касаційної скарги про дискримінаційний характер наказу про призупинення трудового договору, не знайшли свого підтвердження та були предметом оцінки в апеляційному суді.

Судами було встановлено, що ОСОБА_1 отримала наказ про призупинення дії трудового договору після закінчення бойових дій у місті Києві та деокупації тимчасово окупованих російською федерацією територій України у Житомирській області (04 травня 2022 року) на електронну пошту, що підтверджується наданим нею знімком екрану з її електронної пошти від 04 травня 2022 року.
Із цього знімку з екрану вбачається, що наказ про призупинення дії трудових договорів на час воєнного стану було надіслано від імені начальника відділу кадрів ТОВ «Обербетон-Інвест» Наталії Потураєвої не лише позивачу, а й іншим працівникам ТОВ «Обербетон-Інвест», що виключає індивідуальний чи вибірковий підхід роботодавця виключно до позивача.

Позивач не надала судам доказів, які б свідчили про упереджене ставлення до неї з боку роботодавця або про те, що справжньою причиною призупинення дії трудового договору були фактори, які підпадають під захист від дискримінації.

Наведеними обставинами було спростовано доводи про те, що оскаржуваний наказ ТОВ «Обербетон-Інвест» від 28 березня 2022 року № 111-к/тр про призупинення дії трудового договору з 01 квітня 2022 року з ОСОБА_1 був дискримінаційний відносно неї.

Доводи ОСОБА_1 про те, що роботодавець міг надати їй роботу, зокрема в дистанційному режимі, а вона могла виконувати роботу, тому рішення про призупинення трудового договору є незаконним, також були оцінені судами попередніх інстанцій.

Так, було встановлено, що посадовою інструкцією фахівця з методів розширення ринку збуту (маркетолога), яку обіймала ОСОБА_1 , не передбачалося можливість виконання роботи в дистанційному порядку, а позивачем не було доведено наявності узгоджених домовленостей між нею та роботодавцем щодо виконання покладених на неї посадових обов`язків дистанційно.

Посилання ОСОБА_1 на те, що її посадові обов`язки, як фахівця з методів розширення ринку збуту (маркетолог) дозволяли їй працювати дистанційно, не спростовують той факт, що дистанційний режим роботи між працівником та роботодавцем повинен бути погоджений, і відсутність такого погодження не зобов`язує роботодавця забезпечувати дистанційний режим роботи. Гіпотетична можливість працівника повністю чи частково виконувати роботу дистанційно без існування погодження з роботодавцем не створює для останнього обов`язку забезпечити працівнику такий дистанційний режим роботи.

Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»).

Колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на те, що суди попередніх інстанцій не забезпечили належного дослідження обставин справи, доказів та не відповіли на всі її аргументи, тому їх судові рішення не можна вважати обґрунтованими, оскільки вважає, що суд першої інстанції та апеляційний суд встановили обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильних по суті, законних та обґрунтованих судових рішень.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, зокрема, про недоведеність можливості надання роботи в умовах військової агресії росії проти України, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, його припущеннях й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка в зазначеній частині ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (серія A, Ruiz Torija v. Spain № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець
І. Ю. Гулейков 
Д. Д. Луспеник