ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/14359/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Руда Г. В., 

за участю представників:

Фізичної особи - підприємця Мунтяна Ігоря Миколайовича - Уланівського С. Є. (адвоката),
Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" - Гончарова Д. О. (адвоката), 
Приватного підприємства "Тойрас" - не з`явилися, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 (колегія суддів: Кравчук Г. А. - головуючий, Коробенко Г. П., Сибіга О. М.) і рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 (суддя Нечай О. В.) у справі

за позовом Фізичної особи - підприємця Мунтяна Ігоря Миколайовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс"

про стягнення 851 735,33 грн

та зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс"

до: 1) Приватного підприємства "Тойрас", 2) Фізичної особи - підприємця Мунтяна Ігоря Миколайовича,

про солідарне стягнення 1 836 165,15 грн,

ВСТАНОВИВ: 

1. Короткий зміст первісних та зустрічних позовних вимог

1.1. У вересні 2021 року Приватне підприємство "С В Л" (далі - ПП "С В Л") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" (далі - ТОВ "УЛФ-Фінанс") про стягнення заборгованості в розмірі 851 735,33 грн, з яких: 353 494,30 грн за договором фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г, 181 946,97 грн за договором фінансового лізингу від 25.03.2019 № 3546/03/19-Г та 316 294,06 грн за договором фінансового лізингу від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г.

1.2. Позовні вимоги ПП "С В Л" обґрунтовані тим, що укладені між сторонами договори фінансового лізингу є розірваними і ТОВ "УЛФ-Фінанс" не повернуло частину лізингових платежів - відшкодування вартості предметів лізингу, тому ця сума є безпідставно набутою ТОВ "УЛФ-Фінанс" і має бути повернута позивачу.

1.3. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2023 у справі № 910/14359/21 змінено найменування позивача за первісним позовом із ПП "С В Л" на Приватне підприємство "Тойрас" (далі - ПП "Тойрас").

1.4. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2024, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 у справі № 910/14359/21, задоволено заяву Фізичної особи - підприємця Мунтяна Ігоря Миколайовича (далі - ФОП Мунтян І. М.) про заміну сторони її правонаступником у справі № 910/14359/21, замінено позивача за первісним позовом у справі № 910/14359/21 - ПП "Тойрас" на його правонаступника -ФОП Мунтяна І. М.

1.5. 05.10.2021 ТОВ "УЛФ-Фінанс" звернулося до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом (з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог та заяви про зміну предмета позову, що прийняті судом першої інстанції) до ПП "С В Л" та Мунтяна І. М. (поручитель) про солідарне стягнення заборгованості зі сплати лізингових платежів у розмірі 452 028,68 грн, витрат, пов`язаних із примусовим вилученням предметів лізингу, в розмірі 83 872,70 грн, збитків у розмірі 422 490,72 грн, неустойки в розмірі 110 939,18 грн, пені в розмірі 363 687,81 грн, штрафу в розмірі 181 245,15 грн, інфляційних втрат у розмірі 184 816,82 грн та 3 % річних у розмірі 37 084,09 грн, що в загальній сумі складає 1 836 165,15 грн.

1.6. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням лізингоодержувачем узятих на себе зобов`язань за договорами фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г, від 25.03.2019 № 3546/03/19-Г та від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г і неналежним виконанням Мунтяном І. М. зобов`язань за договорами поруки від 14.03.2019, від 25.03.2019 та від 08.10.2019.

1.7. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2023 у справі № 910/14359/21 змінено найменування відповідача-1 за зустрічним позовом із ПП "С В Л" на ПП "Тойрас". 

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.02.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025, у справі № 910/14359/21, задоволено частково первісний позов ФОП Мунтяна І. М. Вирішено стягнути з ТОВ "УЛФ-Фінанс" на користь ФОП Мунтяна І. М. попередню оплату в розмірі 844 827,69 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 12 672,42 грн. В іншій частині первісного позову ФОП Мунтяна І. М. відмовлено. Вирішено покласти витрати зі сплати судового збору в розмірі 103,61 грн на ФОП Мунтяна І. М. 

Задоволено частково зустрічний позов ТОВ "УЛФ-Фінанс". Вирішено стягнути солідарно з ПП "Тойрас" та Мунтяна І. М. на користь ТОВ "УЛФ-Фінанс" заборгованість у розмірі 108 852,07 грн, витрати, пов`язані з примусовим вилученням предметів лізингу, в розмірі 15 000,00 грн, неустойку в розмірі 95 793,80 грн, пеню в розмірі 87 208,72 грн, штраф у розмірі 109 310,14 грн, інфляційні втрати в розмірі 51 925,40 грн та 3 % річних у розмірі 8837,60 грн. 

Вирішено стягнути з ПП "Тойрас" на користь ТОВ "УЛФ-Фінанс" витрати зі сплати судового збору в розмірі 3576,96 грн. Вирішено стягнути з Мунтяна І. М. на користь ТОВ "УЛФ-Фінанс" витрати зі сплати судового збору в розмірі 3576,96 грн. В іншій частині зустрічного позову ТОВ "УЛФ-Фінанс" відмовлено.

Вирішено покласти витрати зі сплати судового збору в розмірі 20 388,56 грн на ТОВ "УЛФ-Фінанс".

Вирішено провести зустрічне зарахування грошових сум, що підлягають стягненню з кожної із сторін за результатами розгляду первісного та зустрічного позовів, відповідно до частини 11 статті 238 Господарського процесуального кодексу України.

За наслідками зустрічного зарахування вирішено стягнути з ТОВ "УЛФ-Фінанс" на користь ФОП Мунтяна І. М. заборгованість у розмірі 367 899,96 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 5518,50 грн.

2.2. Задовольняючи частково первісний позов ФОП Мунтяна І. М. про стягнення коштів за договорами фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г, від 25.03.2019 № 3546/03/19-Г, від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г, суд першої інстанції виходив із того, що лізингоодержувач сплатив частину лізингових платежів за кожним із договорів, у тому числі й платежі на відшкодування вартості предметів лізингу. Суд першої інстанції зазначив, що надалі лізингодавець повідомив лізингоодержувача про односторонню відмову від цих договорів та їх розірвання. Крім того, суд першої інстанції зауважив, що предмети лізингу за договорами були вилучені приватним виконавцем. 

Суд першої інстанції, посилаючись на положення частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, звернув увагу на наявність правових підстав для повернення лізингодавцем лізингоодержувачу сплачених лізингових платежів у частині відшкодування вартості предметів лізингу як попередньої оплати. Оскільки лізингодавець після розірвання договорів фінансового лізингу не повернув кошти, перераховані як оплата лізингових платежів, що відшкодовують вартість предметів лізингу, суд дійшов висновку про те, що первісний позов про стягнення з відповідача попередньої оплати є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню в розмірі 844 827,69 грн.

Задовольняючи частково зустрічний позов ТОВ "УЛФ-Фінанс", суд установив заборгованість лізингоодержувача зі сплати лізингових платежів (винагороди лізингодавця). Суд першої інстанції, виходячи з того, що невиконання лізингоодержувачем зобов`язання за договорами фінансового лізингу підтверджується матеріалами справи, обставин, які є підставою для звільнення ПП "Тойрас" та Мунтяна І. М. від відповідальності не наведено, виснував, що позовні вимоги ТОВ "УЛФ-Фінанс" про стягнення пені за несвоєчасне здійснення розрахунків є обґрунтованими. 

Суд також установив наявність підстав для стягнення на користь ТОВ "УЛФ-Фінанс" неустойки відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України та штрафу, визначеного пунктами 7.1.2, 7.1.6, 7.1.7 Загальних умов до договору фінансового лізингу. Посилаючись на положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, враховуючи заборгованість зі сплати лізингових платежів, суд першої інстанції визнав обґрунтованим нарахування ТОВ "УЛФ-Фінанс" інфляційних втрат та 3 % річних. Суд також зазначив, що витрати ТОВ "УЛФ-Фінанс", пов`язані із вчиненням нотаріальних дій, а саме: вчиненням приватним нотаріусом виконавчих написів, були необхідними для вилучення предметів лізингу та підтверджуються належними і допустимими доказами, тому позовні вимоги ТОВ "УЛФ-Фінанс" про стягнення витрат, пов`язаних із примусовим вилученням предметів лізингу в частині плати за вчинення нотаріальних дій, є обґрунтованими.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість зустрічного позову ТОВ "УЛФ-Фінанс", тому вирішив стягнути солідарно з відповідачів за зустрічним позовом на користь ТОВ "УЛФ-Фінанс" заборгованість у розмірі 108 852,07 грн, витрати, пов`язані із примусовим вилученням предметів лізингу, в розмірі 15 000,00 грн, неустойку в розмірі 95 793,80 грн, пеню в розмірі 87 208,72 грн, штраф у розмірі 109 310,14 грн, інфляційні втрати в розмірі 51 925,40 грн та 3 % річних у розмірі 8837,60 грн.

2.3. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, дійшов висновку про те, що доводи скаржників не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, про наявність підстав для часткового задоволення первісного і зустрічного позовів.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. Не погодившись із судовими рішеннями, ТОВ "УЛФ-Фінанс" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 у справі № 910/14359/21 у частині стягнення з ТОВ "УЛФ-Фінанс" на користь ФОП Мунтяна І. М. попередньої оплати в розмірі 844 827,69 грн і витрат зі сплати судового збору в розмірі 12 672,42 грн, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ФОП Мунтяна І. М. повністю.

3.2. ТОВ "УЛФ-Фінанс", звертаючись із касаційною скаргою, зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 

ТОВ "УЛФ-Фінанс" зазначає про необхідність відступити від висновку щодо застосування положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, які викладені в постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 щодо подібних правовідносин. При цьому скаржник зазначає, що після ухвалення цієї постанови Верховний Суд ухвалював постанови за позовами про повернення лізингових платежів на підставі частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, в яких дійшов інших висновків про застосування наведеної норми права, зокрема, постанови від 12.09.2024 у справі № 910/11903/23, від 25.04.2024 у справі № 909/260/23. 

3.3. ТОВ "УЛФ-Фінанс" також у касаційній скарзі зазначає про необхідність передачі цієї справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду або Великої Палати Верховного Суду. ТОВ "УЛФ-Фінанс" вважає, що підставою для такої передачі є виключна правова проблема, яка полягає у відсутності усталеної судової практики в застосуванні норм права, наявності суттєвих, тривалих розбіжностей у судовій практиці у спорах у подібних правовідносинах, у тому числі в судовій практиці судів різних юрисдикцій. 

ТОВ "УЛФ-Фінанс" посилається на неправильне застосування Верховним Судом до договорів фінансового лізингу положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, яка, на думку скаржника, не підлягає застосуванню у таких правовідносинах. Скаржник також зазначає про ухвалення Верховним Судом постанов від 12.09.2024 у справі № 910/11903/23, від 25.04.2024 у справі № 909/260/23, висновки в яких суперечать висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20, щодо застосування до договорів фінансового лізингу частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України. 

За твердженням скаржника, наведене призвело до різного тлумачення судами (колегіями суддів) норм права, створило в національному судочинстві країни правову невизначеність. Це, на думку скаржника, є безумовною підставою для відступу від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20, щодо застосування до договорів фінансового лізингу положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, а також від висновків, викладених у інших постановах Верховного Суду, де наведено такий висновок.

ТОВ "УЛФ-Фінанс" зазначає також про існування виключної правової проблеми у частині застосування положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України до договорів фінансового лізингу. На думку скаржника, фінансовий лізинг є фінансовою послугою; застосування положень цивільного законодавства, які регулюють купівлю-продаж, поширюється виключно на відносини, що виникають між лізингодавцем та продавцем (постачальником) у зв`язку з набуттям лізингодавцем у власність об`єкта фінансового лізингу для подальшої передачі цього об`єкта лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу; параграф 6 глави 58 Цивільного кодексу України та положення Закону України "Про фінансовий лізинг", а також умови договорів фінансового лізингу не містять такої складової лізингових платежів як попередня оплата товару. Тому, за твердженням ТОВ "УЛФ-Фінанс", положення частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України не слід застосовувати до договорів фінансового лізингу. 

Скаржник при цьому також посилається на частину 7 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" (в редакції Закону від 01.01.2024 № 1201-ІХ), згідно з якою, зокрема, лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню лізингоодержувачу, крім випадків, якщо одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюються до моменту передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу. На думку скаржника, зазначені положення Закону України "Про фінансовий лізинг" (в редакції Закону від 01.01.2024 № 1201-ІХ) кореспондуються з пунктом 11.9 Загальних умов до договору фінансового лізингу. 

3.4. ФОП Мунтян І. М. у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити в задоволенні клопотання ТОВ "УЛФ-Фінанс" про передачу цієї справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду або Великої Палати Верховного Суду; касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "УЛФ-Фінанс" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі № 910/14359/21 із підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити з огляду на положення пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України. У разі якщо Верховний Суд дійде висновку про відсутність правових підстав для закриття касаційного провадження, ФОП Мунтян І. М. просить касаційну скаргу ТОВ "УЛФ-Фінанс" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі № 910/14359/21 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

3.5. ТОВ "УЛФ-Фінанс" через підсистему "Електронний суд" подало заперечення на відзив на касаційну скаргу. 

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 14.03.2019 між ТОВ "УЛФ-Фінанс" (лізингодавець) та ПП "С В Л" (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 3475/03/19-Г, за умовами якого лізингодавець передав, а лізингоодержувач отримав у лізинг автомобіль "Renault Duster", 2018 року випуску, об`єм двигуна 1461 куб. см, тип палива: дизельне, трансмісія: МТ.

4.2. З метою забезпечення виконання договору фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г 14.03.2019 між ТОВ "УЛФ-Фінанс" (як лізингодавцем) та Мунтяном І. М. (як поручителем) укладено договір поруки щодо забезпечення виконання ПП "С В Л" усіх його грошових зобов`язань перед лізингодавцем за договором фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г.

4.3. 22.03.2019 сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г, якою внесено зміни до договору фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г, зокрема змінено вартість предмета лізингу, загальну суму лізингових платежів та викладено графік лізингових платежів у новій редакції.

4.4. 25.03.2019 між ТОВ "УЛФ-Фінанс" та ПП "С В Л" укладено договір фінансового лізингу № 3546/03/19-Г, за умовами якого лізингодавець передав, а лізингоодержувач отримав у лізинг автомобіль "Renault Logan", 2019 року випуску, об`єм двигуна 1461 куб. см, тип палива: дизельне, трансмісія: МТ.

4.5. З метою забезпечення виконання договору фінансового лізингу від 25.03.2019 № 3546/03/19-Г 25.03.2019 між лізингодавцем та Мунтяном І. М. укладено договір поруки щодо забезпечення виконання ПП "С В Л" усіх його грошових зобов`язань перед лізингодавцем за договором фінансового лізингу від 25.03.2019 № 3546/03/19-Г.

4.6. 08.10.2019 між ТОВ "УЛФ-Фінанс" та ПП "С В Л" укладено договір фінансового лізингу № 4991/10/19-Г, за умовами якого лізингодавець передав, а лізингоодержувач отримав у лізинг автомобіль "Renault Duster", 2019 року випуску, об`єм двигуна 1461 куб. см, тип палива: дизельне, трансмісія: МТ.

4.7. З метою забезпечення виконання договору фінансового лізингу від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г 08.10.2019 між лізингодавцем та Мунтяном І. М. укладено договір поруки щодо забезпечення виконання ПП "С В Л" усіх його грошових зобов`язань перед лізингодавцем за договором фінансового лізингу від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г.

4.8. 18.10.2019 сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору фінансового лізингу від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г, якою внесено зміни до договору фінансового лізингу від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г, зокрема змінено вартість предмета лізингу, загальну суму лізингових платежів та викладено графік лізингових платежів у новій редакції.

4.9. Уклавши зазначені договори, сторони погодили вартість предметів лізингу, загальну суму лізингових платежів та встановили графіки внесення лізингових платежів.

4.10. Як установили суди, пунктами 14 договорів фінансового лізингу № 3475/03/19-Г, № 3546/03/19-Г та № 4991/10/19-Г передбачалося, що договори фінансового лізингу набувають чинності з моменту підписання сторонами (в тому числі обов`язковим до виконання стає додаток "Загальні умови до договору фінансового лізингу", згоду на погодження та дотримання умов якого лізингоодержувач надає своїм підписом у цьому документі) і діють до повного виконання сторонами зобов`язань за договорами фінансового лізингу.

4.11. Відповідно до пункту 15 зазначених договорів фінансового лізингу додаток "Загальні умови до договору фінансового лізингу" (та будь-які посилання на нього в договорі) розміщений на офіційному вебсайті лізингодавця за посиланням: https://ulf.ua/ua/dokumenty/usloviya-k-dogovoru-fl.html, або QR-кодом у редакції, чинній на дату укладення цього договору, та є невід`ємною складовою частиною договору.

Своїм підписом у цьому документі лізингоодержувач підтверджує, що він належним чином ознайомлений та погоджується з умовами договору фінансового лізингу (включаючи загальні умови) щодо порядку і розміру сплати лізингових та інших платежів, що можуть змінюватися відповідно до договору, щодо відповідальності й розміру штрафних санкцій, щодо зміни, припинення договору, порядку та суми дострокового викупу предмета лізингу тощо. Лізингоодержувач підтверджує, що йому зрозумілі наслідки укладення цього договору (включаючи загальні умови), та зобов`язується дотримуватися усіх його умов.

4.12. На виконання вимог договорів фінансового лізингу лізингодавцем було передано лізингоодержувачу предмети лізингу, а саме:

- за актом прийому-передачі предмета лізингу від 22.03.2019 за договором фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г - автомобіль "Renault Duster", 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- за актом прийому-передачі предмета лізингу від 29.03.2019 за договором фінансового лізингу від 25.03.2019 № 3546/03/19-Г - автомобіль "Renault Logan", 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- за актом прийому-передачі предмета лізингу від 18.10.2019 за договором фінансового лізингу від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г - автомобіль "Renault Duster", 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

4.13. Суд апеляційної інстанції встановив, що на виконання умов договору фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г лізингоодержувач сплатив винагороду лізингодавцю в розмірі 108 594,98 грн та відшкодування вартості предмета лізингу в розмірі 353 494,30 грн; на виконання умов договору фінансового лізингу від 25.03.2019 № 3546/03/19-Г лізингоодержувач сплатив винагороду лізингодавцю в розмірі 77 096,21 грн та відшкодування вартості предмета лізингу в розмірі 175 039,33 грн; на виконання умов договору фінансового лізингу від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г лізингоодержувач сплатив винагороду лізингодавцю в розмірі 119 961,64 грн та відшкодування вартості предмета лізингу в розмірі 316 294,06 грн.

4.14. Суд першої інстанції також зазначив, що лізингоодержувач систематично здійснював сплату лізингових платежів із порушенням строків їх внесення. Тому 16.11.2020 лізингодавець направив ПП "С В Л" та Мунтяну І. М. досудові вимоги № УФ-31767 на суму 104 135,97 грн, № УФ-31768 на суму 111 280,00 грн та № УФ-31766 на суму 644 90,56 грн, у яких просив негайно погасити наявну заборгованість.

4.15. Гарантійним листом від 28.09.2020 лізингоодержувач визнав наявну заборгованість у розмірі 308 100,42 грн та гарантував погашення її до 15.10.2020. У разі невиконання зазначених гарантійних обов`язків та несплати простроченої заборгованості у вказаний термін ПП "С В Л" зобов`язалось самостійно передати предмети лізингу на відповідальне зберігання лізингодавцю.

4.16. Повідомленням від 10.12.2020 № УФ-32522 лізингодавець повідомив лізингоодержувача про односторонню відмову від договору фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г та його розірвання з 10.12.2020. У повідомленні також викладена вимога повернути відповідний предмет лізингу лізингодавцеві 18.12.2020 об 11:00 за адресою: просп. Оболонський, 35-А, м. Київ.

4.17. Повідомленням від 10.12.2020 № УФ-32523 лізингодавець повідомив лізингоодержувача про односторонню відмову від договору фінансового лізингу від 25.03.2019 № 3546/03/19-Г та його розірвання з 10.12.2020. У повідомленні також викладена вимога повернути відповідний предмет лізингу лізингодавцеві 18.12.2020 об 11:00 за адресою: просп. Оболонський, 35-А, м. Київ.

4.18. Повідомленням від 10.12.2020 № УФ-32521 лізингодавець повідомив лізингоодержувача про односторонню відмову від договору фінансового лізингу від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г та його розірвання з 10.12.2020. У повідомленні також викладена вимога повернути відповідний предмет лізингу лізингодавцеві 18.12.2020 об 11:00 за адресою: просп. Оболонський, 35-А, м. Київ.

4.19. Надалі предмети лізингу за договорами фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г та від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г були вилучені приватним виконавцем на підставі виконавчих написів приватного нотаріуса 05.01.2021 та 01.07.2021 відповідно.

4.20. 25.07.2023 між ПП "С В Л" (цедент) та ФОП Мунтяном І. М. (цесіонарій) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 250723, згідно з яким цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває у повному обсязі право вимоги, належне цедентові, та стає кредитором ТОВ "УЛФ-Фінанс" у зобов`язаннях із повернення безпідставно набутих коштів - частини лізингових платежів, що компенсують частину вартості предметів лізингу:

- за договором фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г, укладеним між цедентом і боржником, з усіма змінами та доповненнями у розмірі 353 494,30 грн;

- за договором фінансового лізингу від 25.03.2019 № 3546/03/19-Г, укладеним між цедентом і боржником, з усіма змінами та доповненнями у розмірі 181 946,97 грн;

- за договором фінансового лізингу від 08.10.2019 № 4991/410/19-Г, укладеним між цедентом і боржником, з усіма змінами та доповненнями у розмірі 316 294,06 грн;

- або в іншому розмірі, який буде стягнуто з боржника на користь позивача судовим рішенням у справі № 910/14359/21, що набрало законної сили, за результатами розгляду позову до ТОВ "УЛФ-Фінанс", а також у зобов`язаннях боржника з відшкодування судових витрат, понесених цедентом у справі № 910/14359/21 до моменту укладення цього договору, у розмірі, який буде стягнуто з боржника на користь позивача судовим рішенням у вказаній справі, яке набрало законної сили.

4.21. У зв`язку із розірванням договорів фінансового лізингу, лізингоодержувач звернувся до суду з первісним позовом, в якому просив повернути сплачені ним лізингові платежі в частині вартості предметів лізингу в розмірі 851 735,33 грн як попередню оплату.

Лізингодавець, вважаючи порушеними свої права та законні інтереси, звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог та заяви про зміну предмета зустрічного позову, просив стягнути солідарно з лізингоодержувача та поручителя заборгованість зі сплати лізингових платежів у розмірі 452 028,68 грн, витрати, пов`язані з примусовим вилученням предметів лізингу, в розмірі 83 872,70 грн, збитки в розмірі 422 490,72 грн, неустойку в розмірі 110 939,18 грн, пеню в розмірі 363 687,81 грн, штраф у розмірі 181 245,15 грн, інфляційні втрати в розмірі 184 816,82 грн та 3 % річних у розмірі 37 084,09 грн.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені в касаційній скарзі та відзиві доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

5.3. Предметом первісного позову у цій справі є позовні вимоги ФОП Мунтяна І. М. про стягнення з ТОВ "УЛФ-Фінанс" на користь ФОП Мунтяна І. М. коштів у розмірі 851 735,33 грн у зв`язку з розірванням договорів фінансового лізингу та неповерненням ТОВ "УЛФ-Фінанс" частини лізингових платежів у частині відшкодування вартості предметів лізингу. 

Предметом зустрічного позову в цій справі є позовні вимоги ТОВ "УЛФ-Фінанс" про солідарне стягнення заборгованості з ПП "Тойрас" та Мунтяна І. М. зі сплати лізингових платежів у розмірі 452 028,68 грн, витрат, пов`язаних із примусовим вилученням предметів лізингу, в розмірі 83 872,70 грн, збитків у розмірі 422 490,72 грн, неустойки в розмірі 110 939,18 грн, пені в розмірі 363 687,81 грн, штрафу в розмірі 181 245,15 грн, інфляційних втрат у розмірі 184 816,82 грн та 3 % річних у розмірі 37 084,09 грн, що в загальній сумі складає 1 836 165,15 грн. Зазначені позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням лізингоодержувачем узятих на себе зобов`язань за договорами фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г, від 25.03.2019 № 3546/03/19-Г та від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г і неналежним виконанням Мунтяном І. М. зобов`язань за договорами поруки від 14.03.2019, від 25.03.2019 та від 08.10.2019.

5.4. Предметом касаційного оскарження є рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 у справі № 910/14359/21 у частині стягнення з ТОВ "УЛФ-Фінанс" на користь ФОП Мунтяна І. М. попередньої оплати в розмірі 844 827,69 грн і витрат зі сплати судового збору в розмірі 12 672,42 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України судові рішення у справі № 910/14359/21 переглядаються в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. 

5.5. Правовідносини за первісним позовом у справі, яка розглядається, виникли у зв`язку з розірванням 10.12.2020 договорів фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г, від 25.03.2019 № 3546/03/19-Г та від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г, вилученням предметів лізингу у лізингоодержувача та неповерненням лізингодавцем лізингових платежів у частині відшкодування вартості предметів лізингу. 

5.6. За правилами статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

5.7. Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

5.8. За частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 цього Кодексу).

5.9. Згідно із частиною 2 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

5.10. Частинами 1, 2 статті 806 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 Цивільного кодексу України та законом. До відносин, пов`язаних із лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

5.11. Таким чином, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 Цивільного кодексу України та законом, а також загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. 

5.12. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення договорів про фінансовий лізинг), який втратив чинність, однак підлягає застосуванню до спірних правовідносин з огляду на момент їх виникнення, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

5.13. Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

5.14. Статтею 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингодавець має право, зокрема: відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках; вимагати повернення предмета лізингу та виконання грошових зобов`язань за договором сублізингу безпосередньо йому в разі невиконання чи прострочення виконання грошових зобов`язань лізингоодержувачем за договором лізингу.

5.15. Частинами 2, 4 статті 653 Цивільного кодексу України визначене загальне правило щодо наслідків розірвання договору: у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються; сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

5.16. Водночас наслідки розірвання договору фінансового лізингу мають певні особливості, оскільки договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору (частина 2 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг"), через що на правовідносини між сторонами договору фінансового лізингу, зокрема щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19.

5.17. Колегія суддів зазначає, що спірним у цій справі є, зокрема, наявність правових підстав для задоволення позовних вимог лізингоодержувача про стягнення з лізингодавця лізингових платежів як частини вартості предмета лізингу за договорами фінансового лізингу із застосуванням положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України у зв`язку із достроковим розірванням договору фінансового лізингу і поверненням предметів лізингу.

5.18. Згідно з положеннями частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України в разі якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, з моменту розірвання договору лізингу зобов`язання лізингодавця щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача є припиненим, відповідно в лізингоодержувача припиняється зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19. 

5.19. Згідно із частинами 1, 2 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. 

5.20. Лізингові платежі, сплачені позивачем як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплатою предмета купівлі-продажу (попередня оплата), який надалі лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20.

5.21. Суди попередніх інстанцій, розглядаючи позовні вимоги ФОП Мунтяна І. М. у цій справі, послалися на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20, щодо застосування положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України та дійшли висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог лізингоодержувача про повернення сплаченої частини вартості предметів лізингу у зв`язку із розірванням договорів та поверненням предметів лізингу. 

5.22. Не погодившись із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій, ТОВ "УЛФ-Фінанс" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою. Скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 

5.23. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, зокрема, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

5.24. Касаційну скаргу з посиланням на положення пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовано тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України. ТОВ "УЛФ-Фінанс" зазначає про необхідність відступити від висновку щодо застосування положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, викладеного в постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20, щодо подібних правовідносин. 

5.25. ТОВ "УЛФ-Фінанс" у касаційній скарзі також зазначає про необхідність передачі цієї справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду або на розгляд Великої Палати Верховного Суду. При цьому ТОВ "УЛФ-Фінанс" вважає, що підставою для такої передачі є виключна правова проблема, яка полягає у відсутності усталеної судової практики в застосуванні норм права, наявності суттєвих, тривалих розбіжностей у судовій практиці у спорах у подібних правовідносинах, у тому числі в судовій практиці судів різних юрисдикцій. 

ТОВ "УЛФ-Фінанс" зазначає про ухвалення Верховним Судом постанов від 12.09.2024 у справі № 910/11903/23, від 25.04.2024 у справі № 909/260/23, висновки в яких, на думку скаржника, суперечать висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 15.01.2021 № 904/2357/20, щодо застосування до договорів фінансового лізингу положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України. 

За твердженням скаржника, наведене є безумовною підставою для відступу від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20, щодо застосування до договорів фінансового лізингу положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, а також від висновків, викладених у інших постановах Верховного Суду, де наведено такий висновок.

ТОВ "УЛФ-Фінанс" зазначає також про існування виключної правової проблеми у частині застосування положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України до договорів фінансового лізингу. На думку скаржника, фінансовий лізинг є фінансовою послугою; застосування положень цивільного законодавства, які регулюють купівлю-продаж, поширюється виключно на відносини, що виникають між лізингодавцем та продавцем (постачальником) у зв`язку з набуттям лізингодавцем у власність об`єкта фінансового лізингу для подальшої передачі цього об`єкта лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу; параграф 6 глави 58 Цивільного кодексу України та положення Закону України "Про фінансовий лізинг", а також умови договорів фінансового лізингу не містять такої складової лізингових платежів як попередня оплата товару. Тому, за твердженням ТОВ "УЛФ-Фінанс", положення частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України не слід застосовувати до договорів фінансового лізингу. 

Скаржник при цьому також посилається на частину 7 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" (в редакції Закону від 01.01.2024 № 1201-ІХ), згідно з якою, зокрема, лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню лізингоодержувачу, крім випадків, якщо одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюються до моменту передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу. На думку скаржника, зазначені положення Закону України "Про фінансовий лізинг" (в редакції Закону від 01.01.2024 № 1201-ІХ) кореспондуються з пунктом 11.9 Загальних умов до договору фінансового лізингу. 

5.26 Колегія суддів, розглянувши наведені доводи скаржника та клопотання ТОВ "УЛФ-Фінанс" про передачу цієї справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду або на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначає, що під відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.

5.27. Основним завданням Верховного Суду відповідно до частини 1 статті 36 Закону "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення сталості та єдності судової практики.

Отже, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.

5.28. Колегія суддів зазначає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема, їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності.

Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

5.29. При цьому обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідність критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумачення судами (палатами, колегіями) норм права; 4) ухвалення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

Задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд має відступити від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, Верховний Суд може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. Подібні висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18, від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц, від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18, від 08.06.2022 у справі № 362/643/21 та багатьох інших.

5.30. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.

5.31. Колегія суддів установила, що постанова Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20, від висновків у якій просить відступити скаржник, ухвалена за позовом лізингоотримувача про визнання недійсним пункту договору фінансового лізингу та про стягнення з лізингодавця коштів, які компенсують частину вартості предметів лізингу. У постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 сформульовано висновок щодо застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України. 

Зокрема, в постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 Верховний Суд виснував, що лізингові платежі, сплачені позивачем як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплатою предмета купівлі-продажу (попередня оплата), який надалі лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. Верховний Суд у цій постанові зазначив, що позивач правильно послався на положення частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України як на підставу повернення частини покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу у разі розірвання договору фінансового лізингу, оскільки положення частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України містять імперативну норму щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі непередання у власність товару. При цьому Верховний Суд також зазначив, що умови договору лізингу про неповернення сплачених лізингових платежів правильно не взяті до уваги апеляційним судом у контексті встановлених обставин справи, коли предмет лізингу вилучений у лізингоодержувача та переданий лізингодавцю.

5.32. Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 також сформулювала висновок про те, що лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, й відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12.12.2023 у справі № 912/209/21 (912/1417/22), а також в постановах від 04.04.2024 у справі № 925/322/23 (925/875/23), від 15.05.2024 у справі 925/233/23 (925/750/23), від 22.05.2024 справа № 905/221/23 (905/917/23), від 12.06.2024 у справі № 907/257/23 (907/929/23), від 20.06.2024 у справі № 904/4871/22 (904/2141/23), від 10.09.2024 у справі № 920/692/23 (910/8611/23), від 11.09.2024 у справах № 927/896/23 (910/7583/23), від 11.09.2024 № 908/2212/23 (908/3143/23), від 24.09.2024 у справі № 916/803/23 (916/2849/23), від 04.02.2025 у справі № 905/221/23 (905/917/23). 

5.33. У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій установили, що на виконання умов договорів фінансового лізингу від 14.03.2019 № 3475/03/19-Г, від 25.03.2019 № 3546/03/19-Г та від 08.10.2019 № 4991/10/19-Г лізингоодержувач сплатив і винагороду лізингодавцю, і відшкодування вартості предметів лізингу. 

5.34. Лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплатою предмета купівлі-продажу (попередня оплата), який у подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. Тобто, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

У зв`язку з розірванням договорів фінансового лізингу, лізингоодержувач звернувся до господарського суду з первісним позовом, в якому просив суд повернути сплачені ним лізингові платежі в частині відшкодування вартості предметів лізингу у розмірі 851 735,33 грн. 

5.35. За змістом частин 1 та 2 статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, а також врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

5.36. Частиною 3 цієї статті встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

5.37. Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо ці відносини регулюють імперативні норми.

Тому сторони договору не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 Цивільного кодексу України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини 1 цієї статті). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19, від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

5.38. У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій, ураховуючи імперативні положення частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20, а також ураховуючи встановлені у цій справі обставини, зокрема щодо умов укладених між сторонами договорів фінансового лізингу, дійшли висновків про визнання частково обґрунтованим первісного позову ФОП Мунтяна І. М. про стягнення з ТОВ "УЛФ-Фінанс" попередньої оплати в розмірі 844 627,69 грн. Суди попередніх інстанцій при цьому врахували, що лізингодавець після розірвання договорів фінансового лізингу і вилучення у лізингоодержувача предметів лізингу не повернув лізингоодержувачу кошти, перераховані ним у якості оплати лізингових платежів, що відшкодовують вартість предметів лізингу.

5.39. Отже, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України як правову підставу для задоволення позовних вимог ФОП Мунтяна І. М. про повернення частини лізингових платежів як покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувачу. 

Оскільки господарські суди правильно застосували положення законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, ухвалили судові рішення з урахуванням сталої правової позиції щодо наслідків розірвання договорів фінансового лізингу та вилучення предметів лізингу на користь лізингодавця у подібних правовідносинах, то підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20, відсутні. 

5.40. Колегія суддів зазначає, що, обґрунтовуючи клопотання про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду або на розгляд Великої Палати Верховного Суду, скаржник посилається на постанови Верховного Суду від 12.09.2024 у справі № 910/11903/23 та від 25.04.2024 у справі № 909/260/23. На думку скаржника, Верховний Суд у цих постановах дійшов інших висновків, переглядаючи судові рішення в подібних правовідносинах. 

5.41. Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд у справі № 910/11903/23 (за позовом лізингоодержувача до лізингодавця про визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів і зустрічним позовом лізингодавця до лізингоодержувача про стягнення збитків) закрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою лізингоодержувача на постанову апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського суду в частині вирішення первісних позовних вимог. При цьому Верховний Суд у постанові від 12.09.2024 у справі № 910/11903/23 констатував відповідність висновків судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні первісного позову у справі правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові 25.04.2024 у справі № 909/260/23 у подібних правовідносинах. Верховний Суд також звернув увагу, що для вирішення питання щодо повернення сплачених лізингових платежів слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів. 

5.42. Верховний Суд у справі № 909/260/23 (за позовом лізингоодержувача до лізингодавця про визнання недійсними пунктів договорів та стягнення коштів) погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в позові лізингоодержувача. При цьому Верховний Суд сформулював висновок про те, що договір лізингу має свій порядок розрахунків, набуття права власності на об`єкт лізингу та інші умови, які притаманні саме цьому виду договору, тому сторони, підписуючи договір і погоджуючись з усіма його умовами, мають усвідомлювати всі ризики виконання чи невиконання укладеного договору, їх вплив на підприємницьку діяльність; до того ж особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків у результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій.

5.43. Отже, у справах № 910/11903/23 та № 909/260/23, на відміну від справи № 904/2357/20, предметом касаційного перегляду були судові рішення, зокрема, в частині позовних вимог про визнання недійсними пунктів договорів, які, на думку лізингоодержувачів, суперечили частині 2 статті 693 Цивільного кодексу України, тому спірними були питання щодо недійсності окремих частин договору та застосування наслідків їх недійсності. При цьому в постановах Верховного Суду від 12.09.2024 у справі № 910/11903/23, від 25.04.2024 у справі № 909/260/23 констатовано, що правові висновки, викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20, сформульовані за інших встановлених судами обставин справи.

5.44. Крім того, Верховний Суд звертає увагу скаржника на те, що згідно із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тому доводи скаржника про неврахування висновків, викладених в ухвалі Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 910/3364/21, не можуть бути враховані Верховним Судом під час касаційного провадження.

5.45. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що скаржник не навів вагомих і достатніх аргументів, які би свідчили про необхідність відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, викладених у постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20.

Отже, скаржник не обґрунтував наявності підстав для передачі справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду чи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у зв`язку із чим таке клопотання не може бути задоволене Судом.

5.46. Зокрема скаржник не довів наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміну суспільного контексту), адже аргументи заявника у відповідній частині фактично ґрунтуються на власному тлумаченні норм права, що регулюють спірні правовідносини, та на незгоді із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду 15.01.2021 у справі № 904/2357/20. При цьому Суд вважає, що висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 щодо застосування положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є чітким, зрозумілим, послідовним та сприяє однозначному застосуванню зазначених норм матеріального права.

5.47. Верховний Суд також ураховує, що ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.06.2025 у справі № 925/1387/22 (925/852/23) на розгляд Великої Палати Верховного Суду було передано справу для вирішення виключної правової проблеми щодо юридичної долі лізингових платежів у частині викупної вартості майна в разі розірвання договору (за умови правомірних дій лізингодавця), зокрема при врегулюванні цього питання договором.

Проте Велика Палата Верховного Суду повернула справу № 925/1387/22 (925/852/23) ухвалою від 16.07.2025 колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду, зазначивши про відсутність підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 

5.48. Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження.

5.49. Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, стосуються з`ясування обставин, уже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ним доказів у справі, тому суд касаційної інстанції не може взяти їх до уваги згідно з положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України. 

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. 

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду. 

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

6.3. За змістом статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. Оскільки наведені скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

6.5. Ураховуючи межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не підтвердилися під час касаційного провадження, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, викладених в оскаржуваній постанові, тому підстав для задоволення касаційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень немає.

7. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі № 910/14359/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова 

Ю. Я. Чумак