ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/4227/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.,
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К. 
та представників
позивача: Перепелицін К.М.,
відповідачів: Якімлюк Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "САВ ЛТД"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2025
та рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2025
у справі № 910/4227/25
за позовом Київської міської ради
до: 
1) Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "САВ ЛТД";
2) ОСОБА_1 ,
про солідарне стягнення 2 181 917, 05 грн,

В С Т А Н О В И В:
Київська міська рада звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "САВ ЛТД" та ОСОБА_1 про солідарне стягнення 2 181 917, 05 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачі використовували земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:91:119:0034, площею 0,6279 га по вул. Глибочицькій 29-37 без правовстановлюючих документів на неї, у зв`язку з чим позивачем заявлено про солідарне стягнення з відповідачів 2 181 917,05 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 31.08.2021 (внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру) по 20.12.2023 (день, який передував укладенню договору оренди).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2025 (суддя Трофименко Т.Ю.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ Фірма "САВ ЛТД" на користь Київської міської ради 80 360, 02 грн безпідставно збережених коштів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської ради 1 832 404, 72 грн безпідставно збережених коштів. В іншій частині позову відмовлено.
Додатковим рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2025 заяви ТОВ "САВ ЛТД" та ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/4227/25 задоволено частково. Стягнуто з Київської міської ради на користь ТОВ Фірма "САВ ЛТД" 1 476,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Київської міської ради на користь ОСОБА_1 33 592 грн витрат на професійну правничу допомогу. В решті вимог заяв відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2025 (колегія суддів у складі: Сибіга О.М. - головуючий, Гончаров С.А., Тищенко О.В.) рішення та додаткове рішення місцевого господарського суду залишені без змін.
Судами обох інстанцій встановлено, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.03.2025 № 419914494 вбачається, що ТОВ Фірма "САВ ЛТД" є власником нерухомого майна - складу (літ. Б), загальною площею 101,8 кв.м по вул. Глибочицькій 29-37. Державну реєстрацію права власності на нерухоме майно проведено на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2004 № 3273.
Також з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.03.2025 № 419916888 вбачається, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна - площадки для складування (літ. В), загальною площею 531,3 кв.м по вул. Глибочицькій 29-37. Державну реєстрацію права власності на нерухоме майно проведено на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2004 № 3309.
Вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:91:119:0034, площею 0,6279 га за адресою: вул. Глибочицька 29-37. Відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:91:119:0034 внесено до Державного земельного кадастру 31.08.2021.
З Витягу з Державного земельного кадастру від 18.09.2023 № НВ-0001911952023 вбачається, що цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:119:0034 - 02.10 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури (категорія земель - землі житлової і громадської забудови).
Рішенням від 20.06.2023 № 6860/6901 Київської міської ради передано ТОВ Фірма "САВ ЛТД" та ОСОБА_1 в оренду на 5 років земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:91:119:0034, площею 0,6279 га (код виду цільового призначення - 02.10, для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури) по вул. Глибочицькій 29-37 із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно. 
21.12.2023 між Київською міською радою (орендодавець), ТОВ Фірма "САВ ЛТД" (орендар) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого орендодавець передає, а орендарі приймають в оренду (строкове платне користування) в оренду на 5 років земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:91:119:0034, площею 0,6279 га для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури. 
21.12.2023 проведено державну реєстрацію права оренди ТОВ Фірма "САВ ЛТД" та ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:91:119:0034, площею 0,6279 га. 
Відповідно до листа Головного управління ДПС у м. Києві від 02.04.2025 № 10747/5/26-15-04-15-03 ТОВ Фірма "САВ ЛТД" не подавало податкові декларації та не сплачувало орендну плату за землю з 31.08.2021 по 21.12.2023. 
Відповідно до листа Головного управління ДПС у м. Києві від 02.04.2025 № 10786/5/26-15-24-01-11-05 ОСОБА_1 не подавала податкові декларації та не сплачувала орендну плату за землю з 31.08.2021 по 21.12.2023. 
Позивач зазначав, що у період з 31.08.2021 по 20.12.2023 відповідачі безоплатно використовували земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:91:119:0034, площею 0,6279 га по вул. Глибочицькій 29-37 без правовстановлюючих документів на неї, що призвело до недоотримання коштів за оренду цієї земельної ділянки.
За розрахунком позивача сума безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з період з 31.08.2021 по 20.12.2023 становить 2 181 917, 05 грн.
Наведене стало підставою для звернення Київської міської ради до суду з позовом про стягнення солідарно з відповідачів 2 181 917, 05 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:91:119:0034 відповідно до ст. 1212 ЦК України.
В свою чергу, відповідачі проти позовних вимог заперечили, посилаючись на те, що з моменту набуття права власності на нерухоме майно та до укладення договору оренди земельної ділянки на якій це майно розташоване, використовували лише частину земельної ділянки від сформованої її площі. Таке часткове користування земельною ділянкою зумовлено тим, що значна її частина становить схил із земельними насадженнями (дерева, чагарники). Таким чином, за доводами відповідачів, позивачем не доведено обставин фактичного користування відповідачами всією площею сформованої земельної ділянки. Крім того, при здійсненні розрахунку плати за користування земельною ділянкою позивачем не враховано, що відповідачем-1 регулярно сплачувався земельний податок, за розрахунком відповідача-1 за фактичне користування частиною земельної ділянки підлягають сплаті кошти у розмірі 198 665,94 грн., за розрахунком відповідача-2 за фактичне користування частиною земельної ділянки підлягають сплаті кошти у розмірі 465 270,74 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що відповідачі, як фактичні користувачі земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:119:0034, площею 0,6279, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегли у себе кошти, які мали сплатити за користування нею, а тому відповідачі зобов`язані повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ст. 1212 ЦК України пропорційно площі нерухомого майна, що знаходиться у власності відповідачів, від загальної площі нерухомого майна, що знаходиться на земельній ділянці. Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що у період з 01.03.2022 по 31.05.2022 відповідачі на законодавчій основі були звільнені від обов`язку сплачувати орендну плату за земельну ділянку комунальної форми власності, тому позивачем неправомірно заявлено до стягнення безпідставно збережені кошти за період з 01.03.2022 по 31.05.2022. За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що обґрунтованим розміром безпідставно збережених коштів для ТОВ Фірма "САВ ЛТД" є 351 109,00 грн, а для ОСОБА_1 - 1 832 404, 72 грн. При цьому, судом першої інстанції враховано сплату ТОВ Фірма "САВ ЛТД" земельного податку в сумі 270 748,98 грн, тому зменшено розмір плати за користування земельною ділянкою у спірний період на вказану суму, і стягнуто 80 360, 02 грн (351 109, 00 грн - 270 748, 98 грн).
Апеляційний господарський суд рішення місцевого господарського суду залишив без змін, погодившись з його висновками окрім тих, що у період з 01.03.2022 по 31.05.2022 відповідачі на законодавчій основі були звільнені від обов`язку сплачувати орендну плату за земельну ділянку комунальної форми власності. Водночас враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідачів безпідставно збережених коштів за період з 01.03.2022 по 31.05.2022 Київською міською радою не оскаржувалось, відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, в цій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалось.
Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів в частині стягнення з ОСОБА_1 1 832 404, 72 грн безпідставно збережених коштів, відповідач-2 звернулась до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в цій частині та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.
В обґрунтування своїх вимог посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням процесуального права, що полягає у стягненні коштів за фактичне користування всією площею сформованої земельної ділянки (0,6279 га) без урахування об`єктивної неможливості її повного використання до моменту укладення договору оренди. Скаржник наголошує, що значна частина ділянки (0,4578 га) є крутим схилом із зеленими насадженнями, використання яких для будівництва чи обслуговування нерухомості прямо заборонено законом до отримання відповідних дозволів та оформлення права оренди, а охорона цієї території здійснювалася комунальним об`єднанням «Київзеленбуд», а не відповідачами. Окрім цього, вказує на безпідставне застосування судами за аналогією норм Податкового кодексу України (п. 286.6 ст. 286) та Земельного кодексу України (ч. 4 ст. 120) для розподілу часток оплати між власниками окремих об`єктів нерухомості, що суперечить принципам цивільного законодавства та правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування аналогії закону. Посилається також на те, що суди проігнорували надані письмові докази (топографічний план, технічну інвентаризацію «Артзем», охоронний договір), натомість ґрунтували рішення на припущеннях щодо площі фактичного користування, чим порушили принципи змагальності та об`єктивності судового процесу.
Скаржником умотивовано подання касаційної скарги на підставі п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме:
- п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України: наявні підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який був викладений у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 та застосований апеляційним судом;
- п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України: суди не застосували ч. 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст. 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», які підлягали застосуванню та застосували норми ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України та п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України, які не підлягали застосуванню, з приводу чого відсутній висновок Верховного Суду;
- п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України: суди обох інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень порушили принципи змагальності, диспозитивності, рівності сторін, об`єктивності та неупередженості, а також вимоги пунктів 2-5 ч. 4 ст. 238 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини, основоположних свобод при цьому застосували правові висновки Верховного Суду, сформовані у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.02.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.03.2026 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 19.02.2026.
До Касаційного господарського суду 18.02.2026 від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому представник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на правильність викладених у них висновків та помилковість доводів скаржника. Зокрема, позивач заперечує доводи про неможливість використання частини ділянки (схилів) та зазначає, що об`єктом оподаткування та оренди є вся сформована земельна ділянка з відповідним кадастровим номером, а не лише площа під будівлею чи придатна для забудови частина.
Також не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів в частині стягнення з ТОВ Фірма "САВ ЛТД" 80 360, 02 грн безпідставно збережених коштів, відповідач-1 звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в цій частині та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.
Доводи касаційної скарги здебільшого повторюють зміст касаційної скарги ОСОБА_1 . Скаржник наголошує, що суди безпідставно стягнули кошти за користування всією площею сформованої ділянки (0,6279 га), ігноруючи докази того, що відповідач фактично використовував лише її частину площею 0,0510 га для обслуговування власної нерухомості, а решта території (0,4578 га) є крутим схилом із зеленими насадженнями, доступ до яких був обмежений і перебував під охороною ККО «Київзеленбуд». Товариство зазначає, що за частину ділянки, яка реально використовувалася, ним сплачувався земельний податок, проте суди помилково застосували положення ст. 1212 ЦК України до всієї площі кадастрового номера без урахування об`єктивної неможливості та законодавчої заборони використання схилів до моменту укладення договору оренди та отримання дозвільної документації. Крім того, підставою оскарження визначено відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у подібних правовідносинах та необхідність відступу від наявної практики щодо аналогії закону при розподілі часток оплати між власниками нерухомості. Посилається також на те, що суди проігнорували надані письмові докази (топографічний план, технічну інвентаризацію «Артзем», охоронний договір), натомість ґрунтували рішення на припущеннях щодо площі фактичного користування, чим порушили принципи змагальності та об`єктивності судового процесу.
Скаржником умотивовано подання касаційної скарги на підставі п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме:
- п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України: наявні підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який був викладений у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 та застосований апеляційним судом;
- п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України: суди не застосували ч. 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст. 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», які підлягали застосуванню та застосували норми ч.4 ст. 120 Земельного кодексу України та п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України, які не підлягали застосуванню, з приводу чого відсутній висновок Верховного Суду;
- п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України: суди обох інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень порушили принципи змагальності, диспозитивності, рівності сторін, об`єктивності та неупередженості, а також вимоги пунктів 2-5 ч. 4 ст. 238 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини, основоположних свобод при цьому застосували правові висновки Верховного Суду, сформовані у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.02.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, та враховуючи, що ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.02.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2025 та рішення Господарського суду Києва від 08.09.2025 у цій справі, тобто оскаржуються одні і ті ж самі судові рішення у справі № 910/4227/25, суд касаційної інстанції вважав за необхідне здійснити розгляд касаційних скарг ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "САВ ЛТД" спільно та призначив касаційну скаргу ТОВ Фірма "САВ ЛТД" до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.03.2026, надавши строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 27.02.2026.
Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів в оскаржених частинах, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг, з огляду на таке.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
За змістом вказаної норми, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19. 
Верховний Суд звертає увагу, що підставою касаційного оскарження судових рішень, є обґрунтована необхідність відступлення від висновку саме щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові Верховного Суду, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Верховний Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №910/8091/20, від 24.06.2021 у справі №914/2614/13, де відзначено: «з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання».
Основним завданням Верховного Суду є забезпечення сталості та єдності судової практики. Відтак, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 
1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 
2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 
3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 
4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 
5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Також, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Так судами обох інстанцій до спірних правовідносин у справі № 910/4227/25 застосовано висновки Верховного Суду у справі, викладені у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, щодо того, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Крім цього, спростовуючи доводи відповідачів щодо користування ними меншою площею земельної ділянки, а не всією площею земельної ділянки, апеляційний господарський суд також врахував висновок Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, сформований у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, що твердження скаржника про користування меншою площею земельної ділянки, а саме лише тією, на якій розташована нежитлова будівля літ. "А-4", колегія суддів вважає недоречними, оскільки, по-перше, спір стосується користування вже сформованою земельною ділянкою, по-друге, як правильно встановили суди попередніх інстанцій, позивач не надав доказів на підтвердження формування за адресою земельної ділянки меншої чи більшої площі для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі. Отже, розмір земельної ділянки, якою користується відповідач, доведений, обґрунтований і підтверджений достатніми доказами, про що правомірно зазначили суди попередніх інстанцій. 
Як зазначають відповідачі у справі № 910/4227/25 у своїх скаргах в частині необхідності відступу від висновків, викладених у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, відносини у цих справах не є подібними, а врахування судами у цій справі висновку Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, сформованого у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 суперечить ч. 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст. 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», порушує забезпечення судом справедливості та рівності сторін.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржників щодо неподібності правовідносин у справах № 910/4227/25 та № 922/2060/20, оскільки у обох цих справах міська рада, яка є власником відповідних земельних ділянок, зверталася з позовом до користувачів таких земельних ділянок, на яких розташоване належне їм на праві власності майно, про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельними ділянками без правовстановлюючих документів за період з внесення таких ділянок до Державного земельного кадастру та до періоду фактичного укладення договору оренди земельних ділянок. При тому та обставина, що у розглядуваній справі наявні два власники об`єктів нерухомості, які знаходяться на земельній ділянці, що передбачає множинність відповідачів та формування позивачем позовних вимог щодо кожного, не робить висновки, викладені у справі № 922/2060/20, щодо застосування ст. 1212 ЦУ України та визначення відповідної площі земельної ділянки незастосовними до справи № 910/4227/25. 
Відповідно до правового висновку Верховного Суду (зокрема, у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20), обов`язок власника нерухомого майна відшкодувати безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати виникає з моменту формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав (присвоєння кадастрового номера). У справі № 910/4227/25 встановлено, що земельна ділянка площею 0,6279 га є сформованою, має кадастровий номер та межі. Відповідачі є власниками об`єктів нерухомості на цій ділянці та користувалися нею без оформлення договору оренди.
Крім цього, як встановив суд першої інстанції, відповідачі зверталися до позивача щодо укладення договору оренди земельної ділянки саме з посиланням на вказану площу спірної земельної ділянки.
Доводи скаржників про неподібність правовідносин через множинність відповідачів є неспроможними, оскільки правова природа зобов`язання (збереження коштів за рахунок іншої особи) залишається незмінною незалежно від кількості суб`єктів. Множинність осіб не змінює момент виникнення обов`язку з повернення безпідставно збереження коштів. Як зазначено у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Посилання відповідачів на неможливість забудови схилів (ст. 35 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності») стосується містобудівних обмежень, проте не звільняє від обов`язку сплачувати за фактичне використання сформованої ділянки, нам якій розташовані об`єкти нерухомості.
Крім цього, посилання відповідачів, що у справі № 922/2060/20 взагалі не подавалися докази на підтвердження розміру земельної ділянки, якою фактично користувався відповідач, а у справі № 910/4227/25 відповідачами надано суду технічна документація з інвентаризації земельної ділянки, яка підтверджує неможливість позадоговірного використання за цільовим призначенням відповідачами всієї площі сформованої земельної ділянки, зважаючи на її відповідний рельєф та зелені насадження, також не є підставою для звільнення від обов`язку відшкодування коштів за ст. 1212 ЦК України за всю площу сформованої ділянки, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що розмір земельної ділянки, якою користуються відповідачі, доведений, обґрунтований і підтверджений достатніми доказами.
При цьому колегія суддів не вважає, а скаржником не доведено, що відповідні висновки, викладені у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 та застосовані в оскаржених судових рішеннях, є помилковими, неефективними чи застосований у рішеннях підхід очевидно застарів внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. 
Відтак зазначена заявниками в касаційних скаргах підстава щодо необхідності для відступу від правових позицій Верховного Суду не отримала підтвердження під час касаційного провадження. Оскільки перелік підстав для закриття касаційного провадження, визначений ст. 296 ГПК України, є вичерпним, і в ньому не передбачено можливості закриття касаційного провадження у разі непідтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу в цій частині необхідно залишити без задоволення.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Тобто надання висновку в порядку п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України потребує не лише констатації самої відсутності такого висновку Верховного Суду, а й доведення релевантності норми права, щодо якої запитується висновок, до фактичних обставин справи. Касаційне провадження за цією підставою спрямоване на усунення прогалин у правозастосуванні щодо норм, які мали бути застосовані судами попередніх інстанцій для ухвалення законного рішення. Якщо суди першої та апеляційної інстанцій правомірно не застосовували певну норму (оскільки вона не входила до предмета доказування), відсутність висновку щодо неї не є підставою для касаційного перегляду.
У розглядуваній справі скаржники вказують на те, що суди не застосували ч. 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст. 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», які підлягали застосуванню та застосували норми ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України та п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України, які не підлягали застосуванню, з приводу чого відсутній висновок Верховного Суду.
Так, відповідно до преамбули Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» цей Закон встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, а відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю. Форма повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, порядок його подання, форма повідомлення про зміну даних у поданому повідомленні визначаються Кабінетом Міністрів України.
В свою чергу, Закон України «Про благоустрій населених пунктів» визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.
При цьому посилання скаржників на їх незастосування до спірних правовідносин лежить в площині доводів про недослідження наявних доказів у справі, що виходить за межі повноважень Верховного Суду згідно зі ст. 300 ГПК України.
Скаржники стверджують, що наявність схилів та зелених насаджень (зафіксованих у технічній документації) унеможливлювала використання всієї ділянки, а суди попередніх інстанцій не надали цим доказам належної оцінки через призму містобудівного законодавства. Проте, як вже було зазначено, суди встановили факт формування земельної ділянки як єдиного об`єкта для обслуговування нерухомості відповідачів, та що відповідачі не зверталися з вимогами щодо зміни її меж чи площі. До того ж відповідачі зверталися до позивача щодо укладення договору оренди земельної ділянки саме з посиланням на вказану площу спірної земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20.
Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. 
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 22/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.
Питання про те, якою саме частиною ділянки фактично користувалися відповідачі з огляду на її рельєф, є питанням «факту», а не «права». Намагання скаржників через посилання на відповідні норми законів змусити суд переглянути обсяг користування ділянкою є прихованою формою оскарження оцінки доказів, здійсненої судами першої та апеляційної інстанцій.
Відтак, доводи касаційної скарги в частині незастосування судами норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Закону України «Про благоустрій населених пунктів» не стосуються правозастосовчої практики, а зводяться виключно до незгоди з оцінкою доказів та встановленими обставинами справи. Враховуючи приписи ст. 300 ГПК України, Верховний Суд не наділений повноваженнями здійснювати переоцінку встановлених судами обставин справи. З огляду на відсутність релевантності зазначених норм до встановлених фактичних обставин справи, правові підстави для надання висновку щодо застосування даних норм права відсутні, у зв`язку з чим Верховний Суд його не формує.
Що ж до підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 310 цього Кодексу.
За змістом п. 3 ч. 3 ст. 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
В обґрунтування вказаного пункту скаржники посилаються на те, що суди обох інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень порушили принципи змагальності, диспозитивності, рівності сторін, об`єктивності та неупередженості, а також вимоги пунктів 2-5 ч. 4 ст. 238 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини, основоположних свобод при цьому застосували правові висновки Верховного Суду, сформовані у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, та проігнорували надані письмові докази (топографічний план, технічну інвентаризацію «Артзем», охоронний договір), натомість ґрунтували рішення на припущеннях щодо площі фактичного користування, чим порушили принципи змагальності та об`єктивності судового процесу.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
При цьому саме тільки посилання скаржника на те, що суди не в повному обсязі дослідили докази та не з`ясували обставини справи без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів судові рішення. 
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, за положеннями ч. 2 вказаної статті, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Рішення господарського суду має ґрунтуватись на оцінці наданих учасниками справи доказів в підтвердження своїх вимог або заперечень, та на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Водночас, необхідно враховувати, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
В оскаржених рішеннях зазначено, що щодо інших аргументів то вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Отже, відсутність у тексті судового рішення згадки про всі наявні докази у справі не свідчить про їх неприйняття або ігнорування судом, оскільки мотивувальна частина рішення не зобов`язана містити перелік усіх досліджених доказів.
Зважаючи на викладене, оскільки доводи скаржників щодо порушення судами норм процесуального права не знайшли підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень.
Інших висновків скаржники не оспорюють, а тому вони колегією суддів не переглядаються, оскільки Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та відповідним зазначенням підстави відкриття провадження у справі, яку не визначив сам скаржник. У іншому випадку, вказане б призводило до порушення таких принципів господарського процесу, як змагальності та диспозитивності.
Враховуючи викладене, за результатами касаційного перегляду Судом не встановлено неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних рішень в оскаржених частинах, а відтак підстави для їх скасування відсутні.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій в оскаржених частинах.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційних скарг та залишає без змін оскаржені судові рішення у відповідній частині, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявників касаційних скарг.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "САВ ЛТД" залишити без задоволення.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2025 у справі № 910/4227/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя Могил С.К. 
Судді: Волковицька Н.О.
Случ О.В.