ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 642/4300/23
провадження № 61-2985св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу,- ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на постанову Харківського апеляційного суду від 24 січня 2024 року у складі колегії суддів Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ,
про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 1997 року до 21 січня 2020 року. Вказувала, що у період перебування у шлюбних відносинах сторони придбали таке нерухоме майно: 
1) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,4 кв. м, житловою площею 24,6 кв. м., яка оформлена на ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири у будинку готельного типу; 
2) квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 39,0 кв. м, житловою площею 33,2 кв. м., яка оформлена на ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири у будинку готельного типу; 
3) нежитлові приміщення 1-го поверху № 5-1-5-5 в літ. «А-2» загальною площею 
115,4 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , які оформлені на ОСОБА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 травня 2011 року у справі № 2-1622/11; 
4) нежитлові приміщення підвалу: 1/2 частина № 1, № 2, № 3 загальною площею 
37,8 кв. м в літ. «А-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , які оформлені на ОСОБА_1 на підставі рішення Харківського обласного постійно діючого третейського суду від 24 листопада 2006 року у справі № 6/5-06; ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2006 року у справі № 01.18-187/06, виконавчого листа Дзержинського районного суду м. Харкова; 
5) квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 30,1 кв. м, житловою площею 14,5 кв. м., яка оформлена на ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу. 

Посилаючись на статті 60, 61, 69, 70, 71 СК України, статтю 368 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності на:
- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,4 кв. м, житловою площею 24,6 кв. м;
- квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 39,0 кв. м, житловою площею 33,2 кв. м;
- нежитлові приміщення 1-го поверху № 5-1-5-5 в літ. «А-2», загальною площею 115,4 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 ;
- нежитлові приміщення підвалу: 1/2 частина № 1, № 2, № 3 загальною площею 37,8 кв. м в літ. «А-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, просила визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 30,1 кв. м, житловою площею 14,5 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ленінський районний суд м. Харкова (натепер - Холодногірський районний суд міста Харкова) рішенням від 04 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив.
Визнав за ОСОБА_1 право власності на:
- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,4 кв. м, житловою площею 24,6 кв. м;
- квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 39,0 кв. м, житловою площею 33,2 кв. м;
- нежитлові приміщення 1-го поверху № 5-1-5-5 в літ. «А-2», загальною площею 115,4 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 ;
-нежитлові приміщення підвалу: 1/2 частина № 1, № 2, № 3 загальною площею 37,8 кв. м в літ. «А-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнав за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 30,1 кв. м, житловою площею 14,5 кв. м.

Повернув ОСОБА_1 з державного бюджету сплачений судовий збір у розмірі 4 026,00 грн. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 026,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що суд може застосувати такий спосіб поділу майна як розподіл речей між подружжям 
з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце за наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об`єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погодившись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у розгляді справи, в інтересах якого діє ОСОБА_5 , оскаржив його в апеляційному порядку.

Харківський апеляційний суд постановою від 24 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , задовольнив. Рішення Холодногірського районного суду міста Харкова від 04 вересня 2023 року скасував. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 12 078,00 грн.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що Харківський районний суд Харківської області рішенням від 05 травня 2021 року у справі № 635/877/20 стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 20 грудня 2018 року в загальному розмірі 2 975 442,47 грн, та, те, що приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленком О. В. прийнято постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчими провадженнями ВП № НОМЕР_1 та ВП № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 20 грудня 2018 року в загальному розмірі 2 975 442,47 грн та суму судового збору 10 930,00 грн, дійшов висновку про те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Харківський апеляційний суд додатковою постановою від 21 лютого 2024 року заяву ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 про розподіл судових витрат, стягнення витрат на професійну допомогу задовольнив частково та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Суд апеляційної інстанції вважав, що розмір правової допомоги в сумі 20 000,00 грн відповідає обсягу наданої допомоги, складності справи, а також критерію розумності та виваженості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

29 лютого 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 ,
в інтересах якої діє ОСОБА_4 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 24 січня 2024 року у цій справі, в якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 24 січня 
2024 року і залишити в силі рішення Холодногірського районного суду міста Харкова 
від 04 вересня 2023 року.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15 та від 13 червня 2016 року у справі 
№ 6-1752цс15, у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі 
№ 611/522/15-ц (провадження № 61-589св17) та від 08 квітня 2020 року у справі 
№ 638/9020/14 (провадження № 61-17269св18).

Заявник вказує, що у цій справі позивачка просила здійснити поділ майна подружжя 
в рівних частинах з виділом їх у натурі відповідно до статті 71 СК України та 
статті 364 ЦК України.

Заявник переконує, що такий розподіл спільного майна подружжя не порушить права та інтереси стягувача ОСОБА_3 , оскільки заборгованість відповідача перед ОСОБА_3 є тільки в одного з подружжя та стягнути більше ніж 1/2 частини спільного майна неможливо. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 09 травня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.

У травні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду. 

Доводи відзиву на касаційну скаргу 

У відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 ,вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебували у шлюбі 
з 14 лютого 1997 року до 21 січня 2020 року. 21 січня 2020 року шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області у справі № 635/6597/19.

У період перебування у шлюбних відносинах сторони придбали таке нерухоме майно: 
1) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,4 кв. м, житловою площею 24,6 кв. м., яка оформлена на ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири у будинку готельного типу; 
2) квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 39,0 кв. м, житловою площею 33,2 кв. м., яка оформлена на ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири у будинку готельного типу; 
3) нежитлові приміщення 1-го поверху № 5-1-5-5 в літ. «А-2» загальною площею 
115,4 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , які оформлені на ОСОБА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 травня 2011 року у справі № 2-1622/11; 
4) нежитлові приміщення підвалу: 1/2 частина № 1, № 2, № 3 загальною площею 
37,8 кв. м в літ. «А-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , які оформлені на ОСОБА_1 на підставі рішення Харківського обласного постійно діючого третейського суду від 24 листопада 2006 року у справі № 6/5-06; ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2006 року у справі № 01.18-187/06, виконавчого листа Дзержинського районного суду м. Харкова; 
5) квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 30,1 кв. м, житловою площею 14,5 кв. м., яка оформлена на ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу. 

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що не заперечує проти задоволення позову. Вимоги у повному обсязі визнає. Також сторони подали до суду заяви з проханням слухати справу у їх відсутність.

Апеляційний суд встановив, що Харківський районний суд Харківської області рішенням від 05 травня 2021 року у справі № 635/877/20 позов ОСОБА_3 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 20 грудня 2018 року в загальному розмірі 2 975 442,47 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовив. У касаційному порядку судове рішення апеляційного суду не оскаржувалося.

За відповіддю приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О. В. від 06 січня 2022 року № 4 ним прийнято постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчими провадженнями ВП № НОМЕР_1 та ВП № НОМЕР_2. Виконавчий лист № 635/877/20, виданий 30 серпня 2021 року Харківським районним судом Харківської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 20 грудня 2018 року в загальному розмірі 2 975 442,47 грн та виконавчий лист № 635/877/20, виданий 30 серпня 2021 року Харківським районним судом Харківської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми судового збору у розмірі 10 930,00 грн.

29 вересня 2021 року приватним виконавцем прийнято постанову про арешт коштів боржника, яку скеровано для виконання до банківських установ.

29 вересня 2021 року приватним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника, вказане підтверджується також відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ленінський районний суд м. Харкова ухвалою від 17 лютого 2022 року заяву 
ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі № 642/1268/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виділ частки із спільного майна 
в натурі для звернення стягнення задовольнив частково та наклав арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження, на нерухоме майно: 
- нежитлові приміщення підвалу: 1/2 частина № 1, № 2, № 3 загальною площею 
37,8 кв. м в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_3 ; 
- нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-5-5 літ. «А-2» загальною площею 115,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 ; 
- квартиру за адресою: АДРЕСА_5 ; 
- квартиру за адресою: АДРЕСА_6 . 

Крім того, заборонив відчужувати будь-яким способом вказані об`єкти нерухомого майна та до вирішення справи по суті заборонив будь-яким державним реєстраторам Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, чи іншим особам, уповноваженим вчиняти реєстраційні дії у вказаних реєстрах, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного нерухомого майна.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18). Цей висновок є релевантним до спірних правовідносин, оскільки в цій постанові Верховний Суд вирішував правове питання щодо можливості поділу майна подружжя за наявності судового рішення про стягнення боргу з одного з подружжя та арешту, накладеного на майно.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, встановивши наявність рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 травня 
2021 року у справі № 635/877/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь 
ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 20 грудня 2018 року в загальному розмірі 2 975 442,47 грн, з`ясувавши, що приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленком О. В. прийнято постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчими провадженнями ВП № НОМЕР_1 та ВП № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 20 грудня 2018 року в загальному розмірі 
2 975 442,47 грн та суму судового збору 10 930,00 грн, встановивши наявність арешту на нерухоме майно, яке позивачка просить у порядку поділу майна подружжя визнати особистою власністю, дійшов обґрунтованого висновку про відому у задоволенні позову ОСОБА_1 . 

Доводи заявника про те, що розподіл спільного майна подружжя не порушить права та інтереси стягувача ОСОБА_3 , оскільки заборгованість відповідача перед ОСОБА_3 є тільки в одного із подружжя та стягнути більше ніж 1/2 частини спільного майна неможливо не спростовують висновків суду апеляційного суду щодо недобросовісності поведінки подружжя при поділі спільного майна та не дають підстав стверджувати про незаконність судового рішення апеляційного суду.

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15 та від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15, у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 611/522/15-ц (провадження № 61-589св17) та від 08 квітня 2020 року у справі № 638/9020/14 (провадження № 61-17269св18).

Дослідивши надані заявником постанови Верховного Суду та Верховного Суду України для порівняння колегія суддів дійшла висновку, що фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справах, на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними, а правовідносини не є подібними оскільки у наданих заявником постановах суди, здійснюючи поділ спільного майна подружжя, не встановлювали обставин, які б свідчили про те, що дії подружжя можуть завдати шкоду кредитору, оскільки будь-які вимоги до одного з подружжя у зазначених справах не пред`являлися.

Таким чином, порівнювані правовідносини не є подібними, різняться підставами 
і предметами позовів, що вказує на відмінність норм, відповідно до яких вирішується спір, тому посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15 та від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15, у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі 
№ 611/522/15-ц (провадження № 61-589св17) та від 08 квітня 2020 року у справі 
№ 638/9020/14 (провадження № 61-17269св18), є нерелевантним. 

Посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Інші доводи касаційної скарги висновків місцевого та апеляційного судів не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. 

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом апеляційної інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення ЄСПЛ у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
За правилами частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 24 січня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк  	
	С. О. Карпенко 	
	І. М. Фаловська