Окрема думка
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.

справа № 515/1108/21 (провадження № 61-14475 ск 25)
13 січня 2026 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Македонська Ірина Олександрівна, на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року у справі за позовом Одеської обласної прокуратури, в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Татарбунарської міської ради Білгород?Дністровського району Одеської області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, про стягнення заборгованості з орендної плати за землю, розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельні ділянки,ухвалою від 13 січня 2026 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинив дію рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року до касаційного провадження.

Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитися з огляду на таке.

1. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

2. Також відповідно до положень статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який встановлює порядок здійснення цивільного судочинства, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

3. Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

5. Враховуючи, що ухвалою від 22 червня 2023 року Татарбунарський районний суд Одеської області прийняв відмову позивача від частини позовних вимог та закрив провадження в частині позовних вимог (про стягнення заборгованості з орендної плати за землю), на час ухвалення рішення у справі позов містив одну вимогу майнового характеру - розірвання договору оренди земельної ділянки.

6. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 176 ЦПК України, ціна позову у позовах про розірвання договору найму (оренди) визначається сукупністю платежів за користування майном протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки.

7. Із поданої заяви на усунення недоліків касаційної скарги убачається, що ціна позову в цій справі становить 51 683,40 грн, що станом на 01 січня 2025 року не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 30 = 90 840,00 грн). Тобто судові рішення у справі № 515/1108/21 не підлягають касаційному перегляду в силу вимог закону.

8. Касаційна скарга не містить посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, водночас у заяві від 15 грудня 2025 року, поданій на усунення недоліків касаційної скарги, заявник посилається на наявність виключних випадків, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, а саме визначені підпунктами «а», «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

9. Так заявник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, в тому числі в контексті неприпустимості свавільного втручання прокуратури у приватно-правові відносини, порушення балансу сторін рівності учасників цивільних правових відносин, принципу правової визначеності і принципу верховенства права, а також враховуючи рішення Конституційного Суду України від 03 грудня 2025 року № 6-р(ІІ)/2025 у справі № 3-28/2024 (59/24), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

10. Також заявник зазначає, що у нього відсутня можливості спростувати обставини, встановлені рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2023 року та постановою Одеського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року у справі № 515/1108/21, в межах розгляду іншої справи, зокрема в частині відсутності підстав для представництва Одеською обласною прокуратурою інтересів Татарбунарської міської ради Одеської області станом на дату подання позову. Також в межах іншого судового розгляду відповідач не зможе довести наявність прострочення кредитора у спірних правовідносинах і спростувати обставини, встановлені рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

11. Обґрунтовуючи виняткове значення справи для заявника, зазначає, що у разі залишення в силі оскаржуваних судових рішень, відповідач вибуває із орендних правовідносин та не має іншого реального та ефективного механізму для захисті свого речового права та спростування викладених в судових рішеннях обставин, що додаткового підкреслює виключну значимість цієї справи для заявника. Зазначає, що з точки зору досягнення справедливості та завдання цивільного судочинства, доведення своєї добросовісності як контрагента у ділових відносинах, має вплив на його ділову репутацію. 

12. Хоча відповідне доповнення до касаційної скарги подане після завершення строку на касаційне оскарження і не могло бути прийняте судом до уваги, все ж звертаю увагу, що наведені скаржником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зводяться виключно до незгоди із оскаржуваним судовим рішенням та встановленими судом обставинами справи і не містять належного обґрунтування наявності актуальної правової проблеми. Скаржником не зазначено про неоднакове застосування касаційним судом (згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України саме його висновки, викладені в постановах, повинні враховуватися судами при виборі і застосуванні норм права) одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, що вказувало б на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики. Тому таке формальне посилання заявника на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не свідчить про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

13. Також посилаючись на рішення Конституційного суду України від 03 грудня 2025 року № 6-р(ІІ)/2025 у справі № 3-28/2024 (59/24), заявник не врахував, що крім іншого у зазначеному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що: «Конституційний Суд України також вважає за доцільне не поширювати дію цього Рішення на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону та продовжують існувати після втрати ними чинності».

14. Крім цього кількісний критерій має відображати той факт, що правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

15. Заявник належним чином не обґрунтовує посилання на підпункт «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зазначення має виключно формальний характер та не правильне трактування статті, оскільки зазначений підпункт стосується неможливості спростування фактів, встановлених судом при розгляді іншої судової справи, в свою чергу заявник, посилаючись на зазначений випадок, зазначає про оскаржувані судові рішення у справі, що розглядається.

16. Також не дає достатніх підстав для висновку про необхідність відкриття касаційного провадження в цій справі, наведена скаржником обставина про виняткове значення для нього цієї справи, оскільки заявник належно не обґрунтовує таке посилання. Незгода скаржника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для нього, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

17. Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

18. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала на те, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. 

19. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

20. Оскарження в суді третьої інстанції має відбуватися щодо справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, що забезпечує ефективність касаційного провадження.

21. Зазначене відповідає і Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

22. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка, відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України є джерелом права, умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

23. При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

24. Вказане також узгоджується з висновками, викладеними в рішенні Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10 р(ІІ)/2023 у справі № 3 88/2021(209/21, 47/22, 77/23, 188/23), яким, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Так, у вказаному рішенні серед іншого, зазначено, що внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики. Конституційний Суд України вважає, що припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності. Пункт 2 частини третьої статті 389 Кодексу містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (пункти 7.8-7.10).

25. Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

26. Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

27. Враховуючи наведене, оскільки  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Македонська І. О., подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, вважаю що касаційне провадження у цій справі було відкрите помилково та належним процесуальним рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду було б постановлення ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 515/1108/21. 

На моє переконання, касаційний перегляд Верховним Судом судових рішень, які набрали законної сили і касаційному оскарженню не підлягають, не відповідає завданню Верховного Суду і йде всупереч з принципом правової визначеності.

Суддя В. В. Пророк

Повний текст окремої думки складений 26 лютого 2026 року.