ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 750/17051/24
провадження № 51-3572км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 , 
захисника (відеоконференція) ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Чернігівського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024270340003252 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Алчевськ Луганської області, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє:
- 09.03.2023 вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч.2 ст.190, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки і 4 місяці,
- 27.10.2023 вироком Октябрського районного суду м. Полтави за ч.2 ст.185, ч.2 ст.190, ч.3 ст.190, ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки і 3 місяці; 
07.10.2024 вироком Полтавського апеляційного суду вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 27.10.2023 в частині засудження за ч.2 ст.185 КК України скасовано, а кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України. Цим же вироком за ч.2 ст. 190, ч.3 ст. 190 КК України із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років; із застосуванням ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 09.03.2023 більш суворим за цим вироком призначено остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк  3 роки.
На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим за вироком Полтавського апеляційного суду від 07.10.2024 ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Зараховано ОСОБА_6 у строк покарання повністю відбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2023 року та частково відбуте покарання за вироком Полтавського апеляційного суду від 07.10.2024, зарахувавши ОСОБА_6 у строк відбування покарання за цим вироком час тримання його під вартою з 07.10.2024. 
Початок строку відбування покарання за цим вироком ухвалено рахувати ОСОБА_6 з моменту його фактичного затримання, тобто з 07.10.2024. 
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 02.10.2024 о 12:13 за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, повторно, незаконно, на території домогосподарства АДРЕСА_2 шляхом обману потерпілої ОСОБА_8 заволоділи належними їй грошовими коштами на загальну суму 58 124, 76 грн, чим спричинили ОСОБА_8 матеріальну шкоду на вказану суму.
Вироком Чернігівського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 скасовано у частині призначеного покарання.
ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 190 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Полтавського апеляційного суду від 07.10.2024 й ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців. 
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту проголошення вироку апеляційного суду, тобто з 01.08.2025. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни. 

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений просить вирок Чернігівського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року скасувати й призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Вважає, що апеляційним судом не взято до уваги, що він відбуває покарання з 07.10.2024, а тому рішення в частині того, що строк відбування ним покарання необхідно рахувати з моменту проголошення вироку апеляційного суду, а саме з 01.08.2025, є незаконним. 
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та захисник підтримали подану касаційну скаргу.
Прокурор частково підтримала доводи касаційної скарги.
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується положеннями статей 412-414 КПК України.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює новий вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції чи неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Доводи касаційної скарги засудженого про те, що апеляційний суд ухвалив незаконне рішення з огляду на те, що строк відбування покарання засудженому необхідно було рахувати з моменту проголошення попереднього вироку Полтавського апеляційного суду від 07.10.2024 щодо нього, тобто власне з 07.10.2024 за наслідками взяття його під варту указаним вироком апеляційного суду, є безпідставними. 
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 був засуджений 27.10.2023 вироком Октябрського районного суду м. Полтави за ч.2 ст.185, ч.2 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки і 3 місяці.
Цей вирок вироком Полтавського апеляційного суду від 07.10.2024 у частині засудження за ч. 2 ст. 185 КК України було скасовано та закрито кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. Також цим же вироком було скасовано вирок місцевого суду в частині призначення покарання та ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років. 
Надалі із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 09.03.2023 більш суворим за цим вироком було призначено остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі.
Також було зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання повністю відбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 09.03.2023, визначено взяти під варту ОСОБА_6 у залі суду й початок строку відбування покарання рахувати з 07.10.2024. У решті вирок суду першої інстанції було залишено без зміни.
Прокурор, не погодившись з вироком місцевого суду в частині призначення остаточного покарання на підставі положень ч. 4 ст. 70 КК України, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок з призначенням остаточного покарання на підставі положень ст. 71 КК України, а також з визначенням того, що строк його відбування необхідно рахувати з моменту ухвалення нового вироку. 
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, кримінальне правопорушення у цьому кримінальному провадженні було вчинене ОСОБА_6 після постановлення попереднього вироку суду першої інстанції щодо нього й до ухвалення зазначеного вище вироку Полтавського апеляційного суду від 07.10.2024, яким, хоча й було скасовано вирок місцевого суду у частині призначення покарання, однак не спростовано висновків суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_6 , й у решті вирок суду першої інстанції було залишено без зміни.
Апеляційний суд з урахуванням висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 01.06.2020 (справа 766/39/17), а також положень ст. 71 КК України, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення у цьому випадку ОСОБА_6 остаточного покарання саме за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків.
Окрім того, у рамках цього кримінального провадження запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався, він був взятий під варту в попередньому провадженні у залі апеляційного суду 07.10.2024 на виконання вироку Полтавського апеляційного суду від указаної дати, яким його було засуджено до 6 років позбавлення волі.
Враховуючи, що вказаним вироком йому було зараховано у строк відбування покарання повністю відбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 09.03.2023 (3 роки і 4 місяці позбавлення волі), а також враховуючи те, що на час апеляційного розгляду цього провадження Чернігівським апеляційним судом він продовжував відбувати покарання за вироком Полтавського апеляційного суду від 07.10.2024, Чернігівським апеляційним судом цілком обґрунтовано було визначено, що приєднанню до покарання за новим вироком у цьому провадженні за правилами ст. 71 КК України (повністю чи частково) належить саме невідбута ОСОБА_6 на час ухвалення Чернігівським апеляційним судом нового вироку частина покарання за попереднім вироком Полтавського апеляційного суду. 
При цьому Чернігівський апеляційний суд вирішив приєднати таку невідбуту частину частково, а не повністю, що є дискреційним правом суду. 
Таким чином, враховуючи, що з 07.10.2024 по факту взяття його під варту Полтавським апеляційним судом ОСОБА_6 й надалі відбував своє покарання; запобіжний захід у виді тримання під вартою у цьому провадженні до нього не застосовувався, Чернігівський апеляційний суд цілком обґрунтовано за правилами ст. 71 КК України частково приєднав до покарання за новим вироком невідбуту на час ухвалення нового вирок частину покарання за попереднім вироком.
При цьому Чернігівський апеляційний суд правильно визначив у цьому випадку початком строку відбування покарання ОСОБА_6 за новим вироком дату його постановлення, тобто 01.08.2025, адже увесь попередній строк відбування ОСОБА_6 покарання з 07.10.2024 був врахований при застосуванні до нього положень ст. 71 КК України щодо приєднання (в даному разі часткового) саме невідбутої частини покарання за попереднім вироком, а не всього покарання, про що детально зазначено вище. 
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, колегією суддів не встановлено.
Тому, керуючись положеннями ст. ст. 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Чернігівського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3