ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/14711/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бакуліна С.В. - головуючий, Кібенко О.Р., Студенець В.І.
за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,
представників учасників справи:
позивача - Захарчука І.А.,
відповідача - Кучерук Н.С., 
третьої особи - Воробйова Є.Л., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Громадської організації "Львівська група"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2025 (головуючий суддя - Хрипун О.О., судді: Коробенко Г.П., Михальська Ю.Б.) та рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2025 (суддя Головіна К.І.)
у справі №910/14711/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавництво Атлант"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Голдберрі",
третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача: Громадська організація "Львівська група",
про захист ділової репутації,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та заперечень
1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Видавництво Атлант" (далі за текстом також - ТОВ "Видавництво Атлант") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Голдберрі" (далі за текстом також - ТОВ "Голдберрі") про захист ділової репутації, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просило:
(1) визнати недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право на недоторканість ділової репутації ТОВ "Видавництво Атлант" інформацію, яка була поширена 07.08.2024 на вебсайті ТОВ "Голдберрі" за посиланням: https://espreso.tv/suspilstvo-novostvorene-vidavnitstvo-atlant-otrimalo-vid-mon-kontrakt-za-zavishchenimi-tsinami-na-ponad-180-mln-grn-rozsliduvannya-nglmedia шляхом розміщення гіперпосилання на публікацію від 05.08.2024 року під назвою "Атлант розправив плечі. Нове видавництво за сприяння Міносвіти підкорює ринок шкільних підручників", розміщену за посиланням https://ngl.media/2024/08/05/atlant-rozpravyv-plechi/, а також шляхом поширення допису з скороченим викладенням змісту цієї публікації, а саме - наступну інформацію:
- в назві публікації: "Атлант розправив плечі. Нове видавництво за сприяння Міносвіти підкорює ринок шкільних підручників"; 
- в абз. 2 публікації: "Лише за останні два місяці державна наукова установа Міносвіти "Інститут модернізації змісту освіти" уклала 83 угоди на видання підручників з ТОВ "Видавництво Атлант". Ці угоди на загальну суму майже 163 млн грн укладені впродовж червня-липня напряму, без оголошення тендерів";
- в абз. 5 публікації: "В угоду включені технічне завдання і планова калькуляція, де розписані усі витрати і прибуток видавництва. Очікувано найбільшою статтею витрат є поліграфічні послуги - 4,8 млн грн";
- в абз. 6 - 11 публікації: "Щоб з`ясувати виправданість таких витрат на поліграфічні послуги NGL.media звернулися до кількох українських друкарень з проханням надати розрахунки вартості їхніх послуг з друку підручника за таким же технічним завданням (наклад, обсяг, щільність паперу, колір тощо).
У результаті виявилось, що вартість поліграфічних послуг у калькуляції "Атланту" завищена у щонайменше два рази.
NGL.media звернулися до трьох друкарень, обладнання і потужності яких дозволяють віддрукувати необхідний тираж підручників.
Друкарня "Арт-Прес" (Дніпро) готова виконати замовлення за 2,082 млн грн. З урахуванням додаткових витрат і 5% рентабельності, закладених "Атлантом", загальна вартість угоди могла б становити 2,575 млн грн. (215 грн за підручник). Термін виконання замовлення - один місяць.
Друкарня "Україна" (Дніпро) готова виконати замовлення за 1,725 млн грн. У цьому випадку загальна вартість склала би 2,2 млн грн (184 грн за підручник). Термін виконання замовлення - три місяці.
Типографія "Від А до Я" (Київ) готова виконати замовлення за 1,165 млн грн. Загальна вартість у цьому випадку знизиться до 1,611 млн грн. (135 грн за підручник).Термін виготовлення накладу 12 тижнів.";
- в абз. 18 публікації: "Звичайно, варто було б детально аналізувати кожну з цих угод, але проглянувши надіслані вами техзавдання і планові калькуляції, можу впевнено сказати, що вартість завищена у два-три рази, а подекуди і більше. Це очевидно будь-кому на нашому ринку", - сказав NGL.media технічний директор одного з українських видавництв, яке також користується послугами ТОВ "ПЕТ" ;
- в абз. 19 публікації: "Виходячи з таких оцінок, прибуток "Атланту" від кількамісячної співпраці з державним "Інститутом модернізації змісту освіти" може сягнути 100-120 млн грн";
- в абз. 20 публікації: "Директорка ТОВ "Видавництво Атлант" Лєля Мінакова фактично відмовилась від коментарів з приводу завищення вартості виготовлення підручника "Здоров`я, безпека та добробут", наполягаючи у письмовій відповіді NGL.media, що "такий факт відсутній";
(2) зобов`язати ТОВ "Голдберрі" спростувати поширену ним недостовірну інформацію, розмістивши на вебсайті www.espreso.tv перед публікацією за посиланням: https://espreso.tv/suspilstvo-novostvorene-vidavnitstvo-atlant-otrimalo-vid-mon-kontrakt-za-zavishchenimi-tsinami-na-ponad-180-mln-grn-rozsliduvannya-nglmedia резолютивну частину даного рішення протягом 5 днів з дня набрання рішенням законної сили;
(3) зобов`язати ТОВ "Голдберрі" опублікувати відповідь на вебсайті www.espreso.tv перед публікацією за посиланням: https://espreso.tv/suspilstvo-novostvorene-vidavnitstvo-atlant-otrimalo-vid-mon-kontrakt-za-zavishchenimi-tsinami-na-ponad-180-mln-grn-rozsliduvannya-nglmedia наступного змісту:
Заголовок: "Відповідь ТОВ "Видавництво Атлант"
Текст відповіді: 05.08.2024 року NGLmedia було поширено матеріали розслідування Єлизавети Чип, про те, що Міністерство освіти сприяє видавництву "Атлант" в підкоренні ринку шкільних підручників без тендеру, закуповуючи у нього підручники за завищеними цінами, вартість друку яких як мінімум вдвічі більша порівняно з цінами незалежних друкарень у зв`язку з чим може мати прибуток від 100 до 120 млн.грн.
ТОВ "Видавництво Атлант" вважає, що ця інформація є недостовірною і не відповідає дійсності.
Видавництво "Атлант" спеціалізується на виданні підручників для осіб з особливими освітніми потребами та осіб, які навчаються мовами національних меншин, ринок яких становить лише приблизно 5% від загального ринку шкільних підручників. 
Видавництво заздалегідь уклало договори з авторськими колективами і розробило кілька десятків різних найменувань підручників та навчальних посібників, які пройшли державну експертизу та були представлені на конкурс.
В червні - липні 2024 року за результатами проведеного конкурсу держава з дотриманням вимог Закону України "Про публічні закупівлі" за допомогою електронної торгової системи "Прозоро" уклала з видавництвом договори про закупівлю за бюджетні кошти 83 найменувань таких спеціалізованих підручників закупівель на загальну суму близько163 млн. грн.
Видавництво "Атлант" доручило друк замовлених підручників п`яти різним типографіям, вартість поліграфічних послуг яких була приблизно однаковою і виконало державне замовлення в строк, хоча держава свої зобов`язання по оплаті закуплених підручників не виконала (оплата за них находила частинами і нерегулярно). Якщо держава повністю розрахується за придбані нею підручники, то видавництво "Атлант" має отримати близько 8 млн. грн прибутку.
Вартість друку навчальної літератури об`єктивно майже завжди є вищою, ніж вартість друку аналогічної художньої літератури, що обумовлено особливими умовами їх видання - необхідністю в пік сезону протягом короткого часу без попередньої оплати надрукувати велику кількість різних найменувань малими, а іноді й мізерними тиражами, використовуючи сертифіковані витратні матеріали та обладнання.
Для коректного порівняння вартості друку підручників різними друкарнями недостатньо відомостей тільки про їх тираж та кількість сторінок - обов`язково потрібно враховувати формат друку, кількість кольорів, наявність чи відсутність ілюстрацій та фотографій та вищевказані умови закупівель.
Розслідування проведене Єлизаветою Чип ґрунтується на некоректному порівнянні цін на поліграфічні послуги та не містить інформації про реальний стан справ на ринку державних закупівель підручників для осіб з особливими освітніми потребами.
2. Обґрунтовуючи позовні вимог, позивач стверджує, що:
(1) 05.08.2024 на вебсайті www.ngl.media, власником домену якого є Громадська організація "Львівська група" (далі за текстом також - ГО "Львівська група"), було поширено публікацію авторства Єлизавети Чип під назвою "Атлант розправив плечі. Нове видавництво за сприяння Міністерством освіти і науки України підкорює ринок шкільних підручників" (https://ngl.media/2024/08/05/atlant-rozpravyv-plechi/);
(2) у подальшому коротке викладення, відеоролик з інтерв`ю Єлизавети Чип та гіперпосилання для переходу на першоджерело публікації (https://espreso.tv/suspilstvo-novostvorenevidavnitstvo-atlant-otrimalo-vid-mon-kontrakt-za-zavishchenimi-tsinami-na-ponad-180-mlngrn-rozsliduvannya-nglmedia) було розміщено на вебсайті https://espreso.tv/, власником домену якого є відповідач (ТОВ "Голдберрі");
(3) вказана публікація містить негативні відомості про позивача, які завдали шкоди його діловій репутації, наслідком чого стало відкриття кримінального провадження правоохоронними органами, розпочате службове розслідування Міністерством освіти і науки України та призупинення оплати за поставлену продукцію.
3. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що:
(1) вимоги позивача є надуманими та безпідставними, так як відповідач не поширював інформацію в тій редакції, яку наводить позивач у прохальній частині позову і яку він просить визнати недостовірною;
(2) відповідно до статті 117 Закону України "Про медіа" (далі за текстом - Закон про медіа) відповідач не несе відповідальності за поширення інформації, оскільки першоджерелом цієї інформації є інше медіа, а ТОВ "Голдберрі" лише відтворило опубліковану іншим медіа інформацію на своєму вебсайті;
(3) чинне законодавство не передбачає одночасне спростування недостовірної інформації та реалізацію права на відповідь як спосіб захисту порушеного права. Запропонована позивачем редакція відповіді не відповідає вимогам статті 43 Закону про медіа.
4. За змістом поданих письмових пояснень по суті спору третя особа стверджує, що:
(1) позивач не довів наявності складу відповідного цивільного правопорушення в діях відповідача, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про недостовірність оскаржуваної інформації, про наявність шкоди його діловій репутації, а по деякій оскаржуваній інформації - не довів, що вона стосується саме його;
(2) позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, оскільки ТОВ "Голдберрі" є перепоширювачем інформації та в силу статті 117 Закону про медіа не є тією особою, що несе відповідальність за поширення недостовірної інформації;
(3) позивач оскаржує як викладену в публікації інформацію, що є оціночними судженнями, так і правдиву інформацію, що містить суспільний інтерес, здійснюючи фактично тиск на медіа.
Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
5. 05.08.2024 на вебсайті www.ngl.media було поширено публікацію авторства Єлизавети Чип під назвою "Атлант розправив плечі. Нове видавництво за сприяння Міносвіти підкорює ринок шкільних підручників" (далі за текстом також - публікація) (https://ngl.media/2024/08/05/atlant-rozpravyv-plechi/). 
6. Згідно з відомостями на сайті www.ngl.media власником домену цього вебсайту є ГО "Львівська група".
7. 07.08.2024 коротке викладення вказаної публікації було розміщено на вебсайті https://espreso.tv/, а також відеозапис з інтерв`ю Єлизавети Чип та гіперпосилання для переходу на першоджерело публікації - https://espreso.tv/suspilstvo-novostvorenevidavnitstvo-atlant-otrimalo-vid-mon-kontrakt-za-zavishchenimi-tsinami-na-ponad-180-mlngrn-rozsliduvannya-nglmedia). 
8. Згідно з відомостями, оприлюдненими на вебсайті https://espreso.tv/, власником домену цього сайту є відповідач (ТОВ "Голдберрі).
9. У вказаній публікації викладена інформація, зміст якої відображено в пункті 1 цієї постанови та яку оскаржує позивач.
10. 23.08.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про спростування недостовірної інформації та реалізацію права на відповідь, в якій запропонував поширити відповідь обсягом 1302 слова.
11. 26.08.2024 ТОВ "Голдберрі" листом №01-26/08/24 відмовило позивачу в опублікуванні відповіді ТОВ "Видавництво "Атлант", мотивуючи це її великим обсягом, та запропонувало свій варіант відповіді.
12. 03.09.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про опублікування скороченої відповіді, однак листом від 09.09.2024№02-09/09/24 відповідач повідомив позивача про свою незгоду з варіантом відповіді позивача, наполягаючи на своєму варіанті.
13. У відповідь на вказаний лист позивач листом від 13.09.2024 №13/1-24 повідомив ТОВ "Голдберрі" про те, що із запропонованою відповідачем публікацією не погоджується, вважає, що вона не містить необхідних акцентів і не надає читачам можливість отримати повну та об`єктивну інформацію про суть ситуації, яка склалася.
14. Листом від 16.09.2024 №02-16/09/24 відповідач зазначив, що запропонований позивачем текст значно перевищує обсяг поширеної інформації, тому ТОВ "Голдберрі" як суб`єкт онлайн-медіа відмовляє в поширенні спростування на підставі пункту 1 частини шостої статті 43 Закону про медіа.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
15. Господарський суд міста Києва рішенням від 03.07.2025 у справі №910/14711/24, яке Північний апеляційний господарський суд залишив без змін постановою від 06.11.2025, позов задовольнив.
16. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що:
(1) встановив сукупність всіх обставин юридичного складу правопорушення щодо поширення відповідачем на веб-сайті www.espreso.tv недостовірної інформації, яка стосується позивача та порушує його особисті немайнові права, а саме: 
розміщення у мережі Інтернет на веб-сайті відповідача https://espreso.tv/ короткого викладення публікації третьої особи, а також відеозапису з інтерв`ю Єлизавети Чип та гіперпосилання для переходу на першоджерело публікації (https://espreso.tv/suspilstvo-novostvorenevidavnitstvo-atlant-otrimalo-vid-mon-kontrakt-za-zavishchenimi-tsinami-na-ponad-180-mlngrn-rozsliduvannya-nglmedia), що свідчить про те, що вищевказана інформація вважається поширеною, загальнодоступною, що також не заперечується учасниками справи; 
можливість ідентифікувати вказану інформацію з діяльністю позивача та визначити її такою, що стосувалася саме ТОВ "Видавництво Атлант";
поширення відповідачем недостовірної, тобто такої, що не відповідає дійсності, негативної інформації про позивача саме у стверджувальній формі (в аспекті чого суд проаналізував кожну частину оскаржуваної позивачем інформації), зокрема, з огляду на те, що за здійсненим судом аналізом змісту спірної публікації та фактичних обставин справ, така інформація не є припущенням чи критикою позивача, її можна перевірити на достовірність, вона не містить алегорій, сатири, гіпербол, тому вона є не оціночним судженням, а фактичним твердженням;
порушення права позивача на недоторканість ділової репутації, адже внаслідок поширення відповідачем недостовірної, неточної та неповної інформації щодо діяльності ТОВ "Видавництво Атлант" були відкриті кримінальні провадження щодо позивача за фактом завищення вартості підручників, що несе негативний вплив на його ділової репутації та перешкоджає подальшій професійній та господарській діяльності позивача;
(2) оскільки відповідач поширив на своєму вебсайті спірну інформацію щодо позивача з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, саме він є належним відповідачем у цій справі;
(3) посилання відповідача у спірній публікації на інший зареєстрований медіа не є підставою для звільнення ТОВ "Голдберрі" від відповідальності (у вигляді її спростування) за поширення недостовірної інформації.;
(4) оскільки спірна інформація була поширена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі (веб-сайт) www.espreso.tv за посиланням: https://espreso.tv/suspilstvo-novostvorene-vidavnitstvo-atlant-otrimalo-vid-mon-kontrakt-za-zavishchenimi-tsinami-na-ponad-180-mln-grn-rozsliduvannya-nglmedia, заявлена позивачем вимога про зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію підлягає задоволенню тим самим способом, яким вона була поширена;
(5) закон передбачає наявність двох способів захисту - спростування поширеної інформації та оприлюднення відповіді на поширену інформацію, які позивач може обрати як окремо, так і поєднавши їх в одному позові. Обидва способи захисту можуть мати місце у випадку, коли особисті немайнові права зазнали порушення внаслідок поширення інформації, а відмінність між ними полягає в тому, що: 1) відповідь передбачає внесення пояснення щодо поширених відомостей, тоді як спростування зводиться до визнання попередньо поширених відомостей неправдивими; 2) відповідь здійснюється особою, стосовно якої були поширені відомості, або членами її сім`ї, тоді як спростування - особою, яка поширила ці неправдиві відомості.
17. Суд апеляційної інстанції в аспекті доводів апеляційної скарги також зазначив, що:
(1) твердження скаржників про неможливість одночасного судового захисту права спростовувати недостовірну інформацію про себе із судовим захистом права на відповідь ґрунтується на невірному тлумаченні висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.01.2021 у справі №910/9397/18; 
(2) чинне законодавство не обмежує право особи дати відповідь на публікацію негативної та/або недостовірної інформації про неї поряд із спростуванням недостовірної інформації;
(3) частина четверта статті 43 Закону про медіа обмежує обсяг поширеної інформації, а не розмір публікації;
(4) на відміну від обставин справи " Magyar Jeti Zrt v. Hungary ", на яку покликається ТОВ "Голдберрі", останнє розмістило не лише гіперпосилання на першоджерело, а й відеозапис з інтерв`ю Єлизавети Чип та коротке викладення вказаної публікації;
(5) посилання скаржників на положення статті 117 Закону про медіа, згідно з пунктом 1 частини першої якої суб`єкти у сфері медіа та їх працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, забороненої цим Законом, а також інформації, що не відповідає дійсності, порушує права і законні інтереси особи, якщо ця інформація є дослівним або у переказі без спотворення суті відтворенням матеріалів, опублікованих іншим зареєстрованим медіа, або точним за змістом відтворенням оригінальних матеріалів іноземного медіа з посиланням на них, є безпідставними, так як ця норма не є безумовною і стосується передбаченої розділом VIII Закону про медіа відповідальності за порушення законодавства у сфері медіа, а не гарантованого статтею 32 Конституції України судового захисту права спростовувати недостовірну інформацію.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи 
18. ГО "Львівська група" звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2025 у справі №910/14711/24 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог ТОВ "Видавництво Атлант" про захист ділової репутації.
19. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом також - ГПК), зазначаючи, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 17.02.2022 у справі №903/151/21, від 12.11.2019 у справі №904/4494/18, від 13.02.2019 у справі №439/1469/15-ц, від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18), від 22.11.2021 у справі №761/32924/19-ц, від 17.08.2023 у справі №759/16306/21-ц, від 28.02.2023 у справі №914/1377/22 (пункти 5.20, 5.21), від 15.06.2022 у справі №910/13849/21, щодо застосування статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".
20. Доводи скаржника зводяться до того, що суди попередніх інстанцій: 
(1) допустили істотні порушення приписів статей 13, 14, 74, 86 ГПК, зокрема не забезпечили рівність учасників справи, так як врахували виключно пояснення і докази позивача, фактично проігнорувавши при цьому пояснення та докази скаржника і відповідача; не встановили належний обсяг доказування та звільнили позивача від доказування недостовірності оскаржуваної ним інформації, не здійснили мотивованої оцінки доказів;
(2) проігнорували вимоги щодо характеру інформації (факти/оцінка) в розумінні частин першої, другої статті 30 Закону України "Про інформацію"; не здійснили розмежування між фактичними твердженнями та оцінками, хоча це є прямим обов`язком суду; не встановили юридичний склад спірного правопорушення (сукупність чотирьох елементів), що є обов`язковою умовою для будь-якого втручання у свободу поширення інформації, в аспекті чого не встановили, які твердження є фактичними, а які - оцінками; які конкретні фактичні твердження є недостовірними і чому; яким чином саме ці твердження порушують ділову репутацію позивача;
(3) умисно та системно ігнорували доводи відповідача та третьої особи щодо неналежного суб`єктного складу учасників в цій справі, що суперечить висновкам Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду стосовно того, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.
У контексті цього суди залишили поза увагою, що: позивач оскаржував дослівну інформацію, яка була опублікована на сайті https://ngl.media/2024/08/05/atlant-rozpravyv-plechi/, власником якого є скаржник, а автором публікації значиться журналістка Єлизавета Чип; саме скаржник є первинним джерелом інформації, а не відповідач; авторка має самостійні права на оскаржуваний матеріал, і без її участі, вирішення справи було неможливим, оскільки автоматично відбулось порушення її прав; оскаржуваний позивачем відеоролик, який прикріплений до публікації відповідача, містив коментарі тієї ж авторки - Єлизавети Чип, яка в ефірі відповідача надавала особисті коментарі з приводу розслідування, яке опубліковано на вебсайті скаржника. Суди поклали на відповідача відповідальність за зміст висловлювань журналістки, яка не була працівником ні скаржника (додавався штатний розпис, який також проігнорований), ні відповідача.
Апеляційний суд в цій частині не надав належної оцінки позиції відповідача та скаржника, які посилались на рішення ЄСПЛ у справі "MAGYAR JETI ZRT v. HUNGARY", яке суд формально процитував, однак не застосував визначений цим рішенням п`ятий елементний тест;
(4) помилково визнали, що оскаржувана інформація є недостовірною, не врахувавши позицію скаржника та подані ним докази; у контексті цього не здійснили належного розмежування оцінок та фактів, що суперечить правовій позиції Верховного Суду, який зазначав, що у справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова;
(5) не встановили, що оскаржувана інформація завдала шкоди діловій репутації позивача, зокрема у контексті того, що відкриття кримінального провадження та несплата коштів не може вважатись обставиною зниження ділової репутації;
(6) не з`ясовували, який вклад (суспільний інтерес як ключовий елемент статті 10 Конвенції) оскаржуваної інформації, у зв`язку з чим авторка проводила дослідження та чого саме авторка звертала увагу саме на цю інформацію.
21. ТОВ "Голдберрі" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить її задовольнити, оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
22. Доводи відповідача зводяться до того, що: 
(1) суди порушили положення статті 45 ГПК та не врахували правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, згідно з якими належними відповідачами у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту (сполучник "та" у цьому випадку свідчить про те, що такі особи повинні бути співвідповідачами у вказаній категорії справ);
(2) апеляційний суд встановив, що інформація, яка є предметом спору у цій справі (яку оскаржує позивач), викладена саме у публікації, що була розміщена на веб-сайті www.ngl.media, власником домену якого є ГО "Львівська група", а її авторкою є Єлизавета Чип, проте не встановив, що відповідач поширив саме ту інформацію, яку оскаржує позивач у цій справі. Тобто суд встановив і особу авторки інформації, і особу її поширювача, якими відповідач не є, проте в порушення статті 45 ГПК та вказаних висновків Верховного Суду розглянув справу за участю неналежного відповідача - ТОВ "Голдберрі";
(3) у контексті посилань апелянтів на рішення ЄСПЛ у справі "MAGYAR JETI ZRT v. HUNGARY" апеляційний суд обмежився лише цитуванням пункту 77 цього рішення із зазначенням про те, що на відміну від обставин справи "MAGYAR JETI ZRT v. HUNGARY" ТОВ "Голдберрі" розмістив не лише гіперпосилання на першоджерело, а й відеозапис з інтерв`ю Єлизавети Чип та коротке викладення вказаної публікації, не встановивши ані схвалення відповідачем розміщеної під гіперпосиланням інформації, ані жодного повторення саме тієї інформації, яку оскаржує позивач (суд не встановив наявності жодної з оскаржуваних фраз на сайті відповідача);
(4) притягнення відповідача до відповідальності за коротке викладення публікації, яке не оскаржує позивач, не відповідає вимогам закону, прямо суперечить статті 117 Закону про медіа та є несумісним з гарантіями, визначеними статтею 19 Конституції України та статтею 10 Конвенції;
(5) суди не врахували правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 08.06.2021 у справі №918/121/20, стосовно того, що конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в ЗМІ) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівне твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів. Суд не вправі зобов`язувати відповідача спростувати ту інформацію, яка ним особисто не була висловлена; 
(6) суди попередніх інстанцій, всупереч обов`язкових до врахування правових висновків Верховного Суду, безпідставно спростували оціночні судження авторки спірної інформації, не здійснивши належного розмежування між оціночними судженнями та фактичними твердженнями щодо кожної зі спірних фраз;
(7) суди проігнорували обов`язкові для врахування висновки Верховного Суду про взаємовиключність таких способів захисту як спростування інформації та реалізація права на відповідь, внаслідок чого неправильно застосували положення статті 43 Закону про медіа, яка визначає право вимагати спростування недостовірної інформації або реалізації права на відповідь (сполучник "або" у цьому випадку свідчить про те, що за наявності передбачених в цій статті підстав особа може вимагати один з двох способів захисту (спростування недостовірної інформації або реалізації права на відповідь).
Суди зобов`язали відповідача опублікувати відповідь з твердженнями позивача про недостовірність інформації, тоді як за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.01.2021 у справі №910/9397/18, право на відповідь може бути реалізовано у випадку відсутності підстав для віднесення інформації до недостовірних фактичних тверджень;
(8) суди ухвалили оскаржувані рішення без врахування висновків Верховного Суду про те, що позивач повинен доказувати порушення ділової репутації та про те, що за відсутності хоча б однієї з обставин, що входить до юридичного складу правопорушення у цій категорії справ, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. 
(9) суд першої інстанції фактично прийняв рішення про права та інтереси інших осіб, що не були залучені до участі у справі, а суд апеляційної інстанції вказаної процесуальної помилки не виправив, що підтверджує незаконність судових рішень та наявність підстав для їх скасування на підставі пункту 8 частини першої статті 310 ГПК, зокрема з огляду на те, що суди фактично визнали недостовірною та спростували інформацію, яка жодних чином не стосується позивача, проте стосується інших осіб та їх прав (Єлизавети Чип, Друкарні "Арт-Прес" (Дніпро), Друкарні "Україна" (Дніпро), Типографії "Від А до Я" (Київ), технічного директора одного з українських видавництв). 
Позиція Верховного Суду
23. Предметом спору в цій справі є наявність/відсутність підстав для (1) визнання недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право на недоторканість ділової репутації позивача інформації, яка була поширена на вебсайті відповідача шляхом розміщення гіперпосилання на публікацію, розміщену на вебсайті третьої особи, а також шляхом розміщення допису зі скороченим викладенням змісту цієї публікації; (2) зобов`язання відповідача спростувати поширену ним недостовірну інформацію, розмістивши на своєму вебсайті перед спірною публікацією резолютивну частину рішення у цій справі; (3) зобов`язання відповідача опублікувати на своєму вебсайті перед спірною публікацією відповідь позивача визначеного змісту.
24. У контексті предмета спору, висновків судів попередніх інстанцій (пункти 16-17 цієї постави) та доводів касаційної скарги (пункт 20 цієї постанови) в межах визначеної скаржником підстави касаційного оскарження (пункт 19 цієї постанови), під час касаційного перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій першочергово підлягає з`ясуванню питання стосовно того, чи є визначений позивачем у цій справі відповідач належним відповідачем (єдиним належним відповідачем) за заявленими позивачем у цій справі вимогами.
25. Велика Палата Верховного Суду неодноразово та послідовно виснувала щодо юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову у справах про захист, зокрема, ділової репутації юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації.
26. Наголошувала, що при розгляді справ зазначеної категорії, суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: 
а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 
б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; 
в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; 
г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (пункт 6.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №904/4494/18, предметом розгляду якої були вимоги про визнання інформації недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди за поширення інформації, що не відповідає дійсності й порочить ділову репутацію).
27. У пункті 6.13 постанови від 07.12.2021 у справі №905/902/20 Велика Палата Верховного Суду окрім наведеного також зазначила, що обставина поширення спірної інформації входить до предмета доказування у відповідній справі.
28. У постановах від 10.07.2018 у справі №910/15148/17 та від 19.07.2018 у справі №910/5117/17 Верховний Суд виснував, що за відсутності хоча б однієї з наведених обставин, підстав для задоволення позовних вимог у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи немає.
29. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
30. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
31. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.
32. Тобто для розгляду цієї категорії справ судам необхідно встановити: чи мало місце поширення відповідачем інформації; чи стосувалася поширена інформація позивача; чи є підстави для визнання поширеної інформації недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності; чи призвело поширення інформації до порушення особистих немайнових прав позивача.
33. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив зі встановлення сукупності всіх обставин юридичного складу правопорушення щодо поширення відповідачем на вебсайті www.espreso.tv недостовірної інформації, яка стосується позивача та порушує його особисті немайнові права, зокрема, розміщення у мережі Інтернет на вебсайті відповідача https://espreso.tv/ короткого викладення публікації третьої особи, а також відеозапису з інтерв`ю Єлизавети Чип та гіперпосилання для переходу на першоджерело публікації (https://espreso.tv/suspilstvo-novostvorenevidavnitstvo-atlant-otrimalo-vid-mon-kontrakt-za-zavishchenimi-tsinami-na-ponad-180-mlngrn-rozsliduvannya-nglmedia), що свідчить про те, що вищевказана інформація вважається поширеною, загальнодоступною, що також не заперечується учасниками справи.
34. За наведеного суд першої інстанції вважав, що оскільки відповідач поширив на своєму вебсайті спірну інформацію щодо позивача з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, саме він є належним відповідачем у цій справі.
35. Верховний Суд вважає такі висновки передчасними з огляду на таке.
36. Норми частини першої статті 2 ГПК до завдань господарського судочинства відносять справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
37. Відповідно до частини другої статті 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
38. Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК). 
39. Об`єктом судового захисту відповідно до статті 15 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК) є саме порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Саме така особа, яка спричинила ці наслідки для позивача щодо його права є стороною у спірному правовідношенні.
40. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 14 ГПК).
41. Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина перша статті 45 ГПК).
42. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача як сторони у справі, а також зміст позовних вимог (пункти 2, 4 частини третьої статті 162 ГПК).
43. Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, на неврахування якої скаржник посилається у межах визначеної ним підстави касаційного оскарження та наведених в цій частині обґрунтувань), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
44. Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі №686/20282/21).
45. Велика Палата Верховного Суду в пункті 6.5 постанови від 12.11.2019 у справі №904/4494/18, на яку в аспекті визначеної підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) посилається скаржник, зазначила, що "належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.".
46. У постанові від 18.12.2019 у справі №742/286/17, предметом розгляду якої були вимоги про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірних відомостей, Верховний Суд також зауважив, що:
"Відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.
У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.
При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації.
Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.
Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації.
Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року (справа №439/1469/15-ц, провадження №61-5189св18).
Ураховуючи наведене, відповідачами у справі мають бути автор та власник веб-сайта відповідного інформаційного матеріалу.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.".
47. Тобто Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснували про те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. 
48. Проте суди попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи наведеного не врахували, зокрема, в аспекті того, що позивач за текстом позовної заяви не доводить, що автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а навпаки зазначає, що:
авторкою публікації, зміст якої він оскаржує, є Єлизавета Чип, яка проводила незалежне розслідування за завданням третьої особи; 
така публікація була поширена на вебсайті сайті www.ngl.media, власником домену якого є ГО "Львівська група", яка має статус суб`єкта у сфері он-лайн медіа та контролює створення, добір та поширення інформації на вказаному вебсайті;
первинне оприлюднення публікації здійснила третя особа від свого імені, але з посиланням на авторство Єлизавети Чип;
відповідач здійснив поширення негативної та недостовірної інформації про позивача скорочено, виклавши зміст посилання та розмістивши гіперпосилання для переходу на її першоджерело на вебсайті третьої особи.
49. Належність визначеного позивачем у цій справі відповідача як єдиного належного відповідача суди попередніх інстанцій також не оцінили у контексті заперечень відповідача та третьої особи, які неодноразово наголошували на відповідному, а також в аспекті встановлених ними обставин справи, зокрема стосовно того, що оспорювану позивачем публікацію авторства Єлизавети Чип першочергово було розміщено на вебсайті www.ngl.media, власником домену якого є ГО "Львівська група" (третя особа), тобто за обставин, які дозволяють ідентифікувати (встановити) як автора відповідного інформаційного матеріалу, так і власник вебсайта, на якому його було розміщено вперше (як першоджерело).
50. Задовольняючи заявлені до відповідача як єдиного належного відповідача у цій справі позовні вимоги, зокрема, про визнання оспорюваної позивачем інформації недостовірною, суди залишили поза увагою також те, що доводячи недостовірність оспорюваної інформації, позивач за текстом позовної заяви зазначає, що:
(1) саме авторка публікації умисно: - неповно виклала інформацію про факти, що призвело до спотворення такої інформації та хибного її сприйняття споживачами; - штучно створила докази, які мали переконати споживачів інформації в об`єктивності поширених нею недостовірних (неповних) відомостей про факти та викликати у них хибне уявлення та створити суспільно негативну думку про причетність позивача до незаконної діяльності; - порушила стандарти журналістської етики і не забезпечила в публікації збалансованого представлення точки зору позивача, діяльність якого стала об`єктом журналістської критики;
(2) третя особа, поширюючи від свого імені публікацію авторства журналістки Єлизавети Чип, діяла недобросовісно, зокрема, всупереч статті 302 ЦК не перевірила достовірність цієї інформації. Оскільки третя особа визначає, що журналістка проводила належне розслідування за його завданням, саме третя особа несе відповідальність за дії авторки публікації;
(3) відповідач, виклавши на своєму вебсайті короткий зміст публікації та розмістивши гіперпосилання на публікацію як першоджерело, теж діяв недобросовісно, адже поширення такої інформації з посиланням на третю особу відповідно до статті 117 Закону про медіа є обставиною, яка звільняє відповідача від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування позивачу шкоди, проте не від обов`язку діяти добросовісно - перевірити достовірність цієї інформації, забезпечити дотримання стандартів етики журналістів.
51. В світлі наведеного суди не встановили, чи може ТОВ "Голдберрі", яке лише розмістило на своєму вебсайті https://espreso.tv/ коротке викладення публікації, авторкою якої є Єлизавета Чип, поширеної на вебсайті сайті www.ngl.media, власником домену якого є ГО "Львівська група", відеоролик з інтерв`ю Єлизавети Чип та гіперпосилання для переходу на першоджерело публікації, бути належним відповідачем (єдиним належним відповідачем) за вимогами про визнання оспорюваної позивачем інформації недостовірною, доводячи яку (недостовірність) позивач насамперед вказує на те, що: саме авторка вказаної публікації неповно виклала інформацію про факти щодо позивача та штучно створила докази на підтвердження такої інформації, третя особа як власник вебсайту, поширюючи від свого імені публікацію авторства журналістки Єлизавети Чип, всупереч статті 302 ЦК не перевірила достовірність цієї інформації, тоді як стосовно відповідача позивач зазначає лише про те, що такий, розмістивши на своєму вебсайті короткий зміст публікації та розмістивши гіперпосилання на публікацію як першоджерело, не звільняється від обов`язку перевірити достовірність відповідної інформації.
52. Вважаючи, що належним відповідачем за заявленими позивачем вимогами, зокрема за вимогою щодо визнання недостовірною оспорюваної позивачем інформації - відповідного інформаційного матеріалу, який створила авторка спірної публікації та який як першоджерело поширила третя особа, є саме відповідач, так як саме він поширив на своєму вебсайті спірну інформацію щодо позивача з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, суди попередніх інстанцій не з`ясували ролі у спірних правовідносинах авторки спірної публікації, власника вебсайту, на якому така публікація була розміщена вперше (як першоджерело), та власника вебсайту, на якому було розміщено лише короткий зміст публікації, відео з інтерв`ю авторки та гіперпосилання на спірну публікацію як першоджерело, зокрема в аспекті вищенаведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що (1) належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор (якщо він відомий) відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайта; (2) у випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.
53. Так суди не з`ясували можливість оцінити оспорювану позивачем інформацію у межах розгляду заявлених до відповідача як єдиного належного відповідача позовних вимог на предмет її достовірності без залучення авторки такої інформації, зокрема щодо дотримання її прав як авторки на доведення обставин достовірності такої інформації, адже саме вона, як зазначає позивач, проводила незалежне розслідування, в межах якого збирала відповідні докази на підтвердження розміщеної (поширеної) на сайті третьої особи інформації про позивача.
54. Крім цього Суд вважає безпідставним неврахування апеляційним судом посилання на рішення ЄСПЛ у справі "Magyar Jeti Zrt v. Hungary", вирішуючи в межах якої питання відповідальності за публікацію гіперпосилання на інтерв`ю на YouTube, яке згодом було визнано дифамаційним, ЄСПЛ зазначив таке:
Беручи до уваги роль інтернету в розширенні доступу громадськості до новин та інформації, Суд вказує, що власне мета гіперпосилань полягає в тому, щоб, спрямовуючи на інші сторінки та вебресурси, давати змогу користувачам інтернету переходити до матеріалів у мережі, яка характеризується доступністю величезних обсягів інформації. Гіперпосилання сприяють безперебійній роботі інтернету, роблячи інформацію доступною через створення посилань на неї (§ 73 рішення).
Гіперпосилання, як спосіб подачі інформації, істотно відрізняються від традиційних способів публікації тим, що, зазвичай, просто направляють користувачів до контенту, доступному в інших місцях інтернету. Вони не представляють аудиторії контент, на який робиться посилання, і не передають його зміст, а служать лише для залучення уваги користувачів до існування матеріалу на іншому вебсайті (§ 74).
Ще однією відмінною особливістю гіперпосилань в порівнянні з діями щодо поширення інформації є те, що особа, яка посилається на інформацію за допомогою гіперпосилання, не здійснює контроль над вмістом вебсайту, доступ до якого дає гіперпосилання, і який може бути змінений після створення посилання. Також передбачуваний незаконний контент, що стоїть за гіперпосиланням, уже був розміщений оригінальним видавцем на вебсайті, на який таке гіперпосилання веде, забезпечуючи необмежений доступ громадськості (§ 75).
Суд вважає, що питання про те, чи може розміщення гіперпосилання прирівнюватися до поширення дифамаційних заяв, вимагало від державних судів проведення індивідуальної оцінки в кожному випадку і притягнення особи, яка створила гіперпосилання, до відповідальності лише за наявності важливих і достатніх підстав.
Суд визначає як релевантні для аналізу відповідальності компанії-заявника, як видавця гіперпосилання, такі аспекти: 
(i) чи схвалила компанія заявник контент, який оскаржується; 
(ii) чи розміщувала вона повторно контент, який оскаржується (без його схвалення); 
(iii) чи вона просто розмістила гіперпосилання на контент, який оскаржується (без його схвалення чи повторення); 
(iv) чи знала вона або обґрунтовано могла знати, що контент, який оскаржується, був дифамаційним чи в інший спосіб порушував закон;
(v) чи діяла компанія-заявник добросовісно, чи дотримувалася журналістської етики та чи проводила комплексну перевірку, якої слід очікувати у сфері відповідальної журналістики? (§ 77).
55. Процитувавши в оскаржуваній постанові, зокрема, параграф 77 рішення ЄСПЛ у справі "Magyar Jeti Zrt v. Hungary", апеляційний суд не надав жодної оцінки наведеним ЄСПЛ аспектам у контексті встановлених у цій справі обставин щодо поширення відповідачем оскаржуваної позивачем інформації саме шляхом розміщення на своєму вебсайті https://espreso.tv/ короткого викладення публікації, авторкою якої є Єлизавета Чип, поширеної на вебсайті www.ngl.media, власником домену якого є ГО "Львівська група", відеоролику з інтерв`ю Єлизавети Чип та гіперпосилання для переходу на першоджерело публікації.
56. Апеляційний суд обмежився лише зазначенням про те, що, на відміну від обставин справи "Magyar Jeti Zrt v. Hungary", ТОВ "Голдберрі" розмістив не лише гіперпосилання на першоджерело, а й відеозапис з інтерв`ю Єлизавети Чип та коротке викладення вказаної публікації, хоча не дослужував та не аналізував зміст розміщеного саме на вебсайті відповідача короткого викладення публікації та гіперпосилання для переходу на першоджерело такої публікації, зокрема, у контексті наведених ЄСПЛ аспектів, а саме щодо того: чи схвалював відповідач інформацію, яку оскаржує позивач; чи розміщував відповідач цю інформацію повторно (без її схвалення); чи розмістив відповідач спірну інформацію (без її схвалення чи повторення); чи знав відповідач або обґрунтовано міг знати, що спірна інформація була дифамаційна чи в інший спосіб порушувала закон; чи діяв відповідач добросовісно, чи дотримувалася журналістської етики та чи проводив комплексну перевірку, якої слід очікувати у сфері відповідальної журналістики.
57. Без з`ясування вищенаведених обставин висновки суду першої інстанції, з яким фактично погодився апеляційний суд, про те, що саме ТОВ "Голдберрі" є належним відповідачем (єдиним належним відповідачем) у цій справі, оскільки саме він поширив на своєму вебсайті спірну інформацію щодо позивача з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, є передчасними. 
58. Відповідно передчасним є розгляд судами заявлених до такого відповідача позовних вимог по суті, адже заявлення позову до неналежного відповідача або незалучення до участі у справі всіх належних відповідачів за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. У такому випадку достовірність поширеної інформації, спростування якої є предметом позову в цій справі, не перевіряється.
59. Верховний Суд акцентує увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
60. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
61. З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
62. Частиною п`ятою статті 236 ГПК передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
63. Згідно із частиною четвертою статті 238 ГПК в мотивувальній частині рішення суду зазначається серед іншого, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
64.  Відповідно до пункту 3 частини першої статті 282 ГПК у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції мають бути зазначені мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
65. У порушення наведених вище приписів законодавства, суди не надали належної правової оцінки фактичних обставин справи та доводам сторін у контексті належності визначеного позивачем у цій справі відповідача як єдиного належного відповідача, хоча відповідач та третя особа неодноразово на цьому наголошували. Вказане, в свою чергу, унеможливлює подальше встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи по суті спору.
66. Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи перешкоджає прийняттю законного рішення у справі, у зв`язку з чим оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
67. Відповідно до частин першої та другої статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
68. Згідно з нормами пункту 2 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
69. За змістом частини третьої статті 310 ГПК підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
70. Ураховуючи межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, Суд вважає, що оскаржувані судові рішення у цій справі належить скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва для ухвалення обґрунтованого і законного судового рішення з урахуванням викладеного в цій постанові.
Розподіл судових витрат 
71. Відповідно до статті 129 ГПК у зв`язку із скасуванням оскаржуваних рішень судів та передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат у справі, в тому числі за подання касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В : 
1.Касаційну скаргу Громадської організації "Львівська група" задовольнити частково.
2.Постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2025 у справі №910/14711/24 скасувати.
3.Справу №910/14711/24 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р. Кібенко 

В.І. Студенець