ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду 
Ткачука О. С., Пількова К. М., Банаська О.О., Кишакевича Л. Ю.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2025 року у справі № 990/426/25 (провадження № 11-350заі25) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України, висловлюємо незгоду з мотивувальною частиною постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2025 року та вважаємо за необхідне викласти окрему думку з огляду на таке.
І. Щодо внутрішньої суперечливості мотивування
Логіка обґрунтування прийнятого Великою Палатою Верховного Суду рішення не дозволяє у повній мірі зрозуміти чому ухвалено саме такий судовий вердикт і, відповідно, погодитися з його висновками. Наше застереження стосується спроби Великої Палати поєднати взаємовиключні правові тези, що фактично нівелюють інститут процесуальних строків та принцип юридичної визначеності.
1. У пунктах 54-58 та 87-88 постанови Велика Палата підтримала позицію суду першої інстанції. Суть її зводиться до того, що присутність позивача на засіданні 10 липня 2025 року та оголошення йому результату оцінювання є моментом об`єктивної обізнаності про порушення його прав. З цього моменту закон (ч. 8 ст. 122 КАС України) відводить особі рівно один місяць для підготовки та подання позову. Суд вказав, що будь-які посилання на очікування повного тексту рішення, у разі присутності особи під час оголошення резолютивної частини, не можуть вважатися поважною причиною пропуску строку.
2. Проте надалі, у пунктах 88 та 99 постанови, Велика Палата допускає логічний дисонанс, стверджуючи, що факт отримання тексту рішення «міг би бути розцінений як поважна причина», якби позивач звернувся до суду «у розумний проміжок часу» після цього.
3. Вважаємо такий підхід хибним. Якщо Суд уже встановив, що поважних причин для пропуску строку немає (оскільки позивач знав про рішення і виявив пасивність у отриманні його тексту), то подальше моделювання «гіпотетичної поважності» є зайвим. Можливість поновлення строку прямо залежить від наявності об`єктивних перешкод, а не від того, наскільки швидко особа діяла вже після того, як строк було безповоротно пропущено без поважних причин.
4. Застосування концепції «розумного строку» як замінника «поважності причин» створює ситуацію правової непередбачуваності. Це дає підстави для хибного висновку, що пропуск встановленого законом строку може бути «вибачений» судом не через об`єктивну непереборність обставин, а через суб`єктивну оцінку судом швидкості реакції позивача наприкінці пропущеного строку. Така позиція розмиває межі процесуальних норм і не узгоджується з попередньою практикою Великої Палати.
ІІ. Щодо самоусунення від функцій суду апеляційної інстанції
Іншим принциповим недоліком постанови є позиція Великої Палати щодо неповноти встановлення обставин справи судом першої інстанції.
5. У пунктах 84 та 86 мотивувальної частини Велика Палата піддала критиці Касаційний адміністративний суд за те, що той не встановив моменту оприлюднення повного тексту рішення на сайті ВККС та не перевірив, чи мав позивач реальну можливість ознайомитися з ним раніше.
6. Нагадаємо, що згідно зі статтею 308 КАС України, Велика Палата, діючи як суд апеляційної інстанції, переглядає справу за наявними та додатково поданими доказами. Метою апеляційного перегляду є не лише перевірка законності рішення, а й усунення помилок та недоліків, допущених судом нижчої інстанції.
7. Констатуючи, що з матеріалів справи «неможливо встановити момент оприлюднення» рішення, Велика Палата фактично самоусунулася від виконання своїх повноважень. Замість того, щоб самостійно витребувати відповідні докази (інформацію від ВККС про дату оприлюднення) та надати їм належну оцінку, Суд обмежився роллю стороннього спостерігача.
8. Такий підхід суперечить самій суті апеляції. Неприпустимою є ситуація, коли суд вищої інстанції вказує на важливість певного факту для правильного вирішення спору, має всі процесуальні інструменти для його встановлення, але відмовляється від їх використання. Це створює умови для юридичної незавершеності спору та підриває авторитет остаточного судового рішення.
Висновок
Вважаємо, що мотивувальна частина постанови у цій справі містить суттєві внутрішні суперечності і позбавлена належних аргументів, які б підтверджували обґрунтованість прийнятого рішення. Водночас констатація судом неможливості встановити всі обставини справи через відсутність доказів є фактичним визнанням неможливості ухвалення законного рішення. За таких умов судове рішення неминуче ґрунтується на припущеннях, що прямо суперечить засадам адміністративного судочинства
Судді Великої Палати Верховного Суду:

О. С. Ткачук К. М. Пільков О. О. Банасько Л. Ю. Кишакевич