УХВАЛА
25 березня 2026 року
м. Київ
справа № 344/2364/19
провадження № 13-23кс26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 
перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) матеріалів кримінального провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_17 , який діє в інтересах ОСОБА_18 , та представника третьої особи ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_19 на вирок Вищого антикорупційного суду від 13 березня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 02 липня 2025 року щодо ОСОБА_18 та
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Вищого антикорупційного суду від 13 березня 2024 року ОСОБА_18 засуджено за ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права обіймати посаду судді, прокурора та адвоката на строк 3 роки з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. 
Вирішено долю речових доказів у справі. Скасовано арешт, накладений ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року в частині, що стосується такого майна: предмет неправомірної вигоди загальною сумою 4700 євро; жорсткий диск «Seagate» s/n5JVD9GZQ. 
Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 02 липня 2025 року вирок змінено. ОСОБА_18 пом`якшено покарання за ч. 3 ст. 368 КК до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посаду судді, прокурора та адвоката на строк 3 роки та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. Скасовано арешт на ювелірні прикраси із золота у кількості 24 штуки (згідно з переліком), в іншій частині вирок залишено без зміни.
Зазначені судові рішення оскаржено в касаційному порядку захисником ОСОБА_17 , який діє в інтересах ОСОБА_18 , а також представником третьої особи ОСОБА_1 - адвокатом ОСОБА_19 .
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_17 просить скасувати вирок та ухвалу, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати, крім того, звільнити ОСОБА_18 з-під варти. 
Захисник стверджує, що грошові кошти, які визначено предметом неправомірної вигоди, є недопустимим доказом, оскільки в жодному процесуальному документі не міститься рішення про використання заздалегідь ідентифікованих грошових коштів, що, на його думку, суперечить вимогам ст. 273 КПК. Зазначає, що відсутність такого рішення у письмовій формі призвела до порушення встановленої правової процедури, а також права ОСОБА_18 на доведення його винуватості виключно на підставі доказів, одержаних законним шляхом, та його права на захист. Крім того, захисник посилається на наявність провокації злочину, якій суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки. Захисник вважає, що оскільки предмет неправомірної вигоди - кошти є недопустимим доказом, то відсутній склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК.
Також, на переконання сторони захисту, ОСОБА_18 не набув статусу підозрюваного, оскільки відповідно до ст. 481 КПК, чинної на момент повідомлення йому про підозру, це міг зробити виключно Генеральний прокурор чи його заступник без права передоручення. Тому вручення підозри прокурором за дорученням Генерального прокурора є юридично нікчемним, а посилання суду на висновок Великої Палати від 11 грудня 2019 року (справа № 536/2475/14-к) є безпідставним. 
Представник третьої особи ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_19 у своїй касаційній скарзі просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_18 в частині залишення без змін арешту домоволодіння, земельної ділянки, колекційних монет та грошових коштів у розмірі 12 000 доларів США та 50 євро і постановити в цій частині нове рішення, яким скасувати накладений арешт.
Стверджує, що домоволодіння і ділянка, на які накладено арешт, не можуть бути заарештовані з метою забезпечення спецконфіскації, тому що не належать засудженому і не підпадають під ознаки, визначені пунктами 1-4 ч. 1 ст. 962 КК. Суди неправильно встановили момент розірвання шлюбу, вказана нерухомість є власністю лише заявниці, що проігнорував апеляційний суд, який дійшов неправильного висновку про наявність фактичних шлюбних відносин між заявницею та засудженим. Наводить аргументи на підтвердження того, що вилучені кошти та колекційні монети належать заявниці. Звертає увагу, що апеляційний суд безпідставно вказав на можливість вирішення спору щодо належності майна в порядку цивільного судочинства, у зв`язку із чим порушив вимоги статей 100, 64-2, 173 КПК.

Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати 
До початку судового розгляду захисник ОСОБА_17 подав клопотання про направлення матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_18 на розгляд Великої Палати, зазначивши, що правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати від 11 грудня 2019 року (провадження № 34-кс19, справа № 536/2475/14-к), стосовно застосування норми права суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства. 
Захисник зазначає, що вручення повідомлення про підозру є складовою процедури повідомлення про підозру і має здійснюватися виключно суб`єктом, прямо визначеним законом, без розширеного тлумачення. Тому вручення підозри судді прокурором за дорученням Генерального прокурора, на його думку, порушує гарантії суддівської незалежності та вимоги Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).
У зв`язку із цим сторона захисту вважає за необхідне передати кримінальне провадження на розгляд Великої Палати для відступу від попереднього правового висновку та формулювання позиції про те, що вручення повідомлення про підозру судді будь-якою іншою особою, окрім як Генеральним прокурором або його заступником, до 17 жовтня 2019 року, тобто до дня набрання чинності Законом України від 04 жовтня 2019 року № 187-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих положень кримінального процесуального законодавства» (далі - Закон № 187-IX), порушує гарантії суддівської незалежності.
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - колегія суддів, Касаційний кримінальний суд) ухвалою від 19 лютого 2026 року задовольнила клопотання захисника та на підставі ч. 4 ст. 4341 КПК передала кримінальне провадження на розгляд Великої Палати, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. 
Обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати, колегія суддів зазначила, що предметом касаційного перегляду в цій справі є, зокрема, перевірка правильності висновків судів попередніх інстанцій щодо законності повідомлення про підозру судді ОСОБА_18 від 08 серпня 2018 року, яке було складено та підписано Генеральним прокурором, проте вручено прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури за його дорученням. Суди першої та апеляційної інстанцій визнали такий порядок належним, пославшись на правовий висновок Великої Палати, викладений у постанові від 11 грудня 2019 року (справа № 536/2475/14-к, провадження № 13-34кс19), відповідно до якого вручення повідомлення про підозру судді уповноваженим суб`єктом за умови, що таке рішення було прийняте (складене) та підписане саме Генеральним прокурором або його заступником, не порушує гарантії суддівської незалежності.
Колегія суддів наголошує, що на момент повідомлення ОСОБА_18 про підозру п. 3 ч. 1 ст. 481 КПК та ч. 4 ст. 49 Закону № 1402-VIII передбачали виключне повноваження Генерального прокурора або його заступника здійснювати повідомлення про підозру судді. Це повноваження охоплює весь комплекс відповідних процесуальних дій - прийняття рішення, його оформлення та підписання, а також безпосереднє вручення повідомлення особі - і не передбачає можливості доручення виконання цієї дії іншим посадовим особам органів прокуратури.
Ця позиція знайшла своє відображення в окремій думці, висловленій у справі № 536/2475/14-к.
Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати від 11 грудня 2019 року визнано наявність проблеми «якості закону», однак її вирішено шляхом розширеного тлумачення відповідних норм. Водночас Конституційний Суд України зазначав, що недоліки законодавчого регулювання не можуть покладатися на особу, а у разі неоднозначності правових норм має застосовуватися найбільш сприятливе для неї тлумачення. 
Розвиваючи наведені аргументи, колегія суддів також звертається до правових позицій Великої Палати, сформульованих у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 442/456/17, де зазначено, що у разі відсутності «якості» закону перевага має надаватися найбільш сприятливому для особи тлумаченню законодавства, а також у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18, у якій підкреслено, що норми, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, підлягають тлумаченню на користь особи.
З огляду на конституційні гарантії незалежності суддів та особливий порядок їх притягнення до кримінальної відповідальності, встановлений главою 37 КПК, колегія суддів вважає, що розширене тлумачення відповідних положень закону, застосоване Великою Палатою у своїй постанові, не узгоджується з буквальним змістом цих норм і може призводити до звуження встановлених законом гарантій суддівської незалежності. 
З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку про необхідність відступу від висновку, викладеного в постанові Великої Палати від 11 грудня 2019 року.
Позиція Великої Палати
У п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону № 1402-VIII передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.
В Україні завдання забезпечення сталості та єдності судової практики відповідно до Закону № 1402-VIII покладається на Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України.
Згідно з положеннями ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 45 Закону № 1402-VIII Велика Палата як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
З огляду на зміст ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року
№ 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), № 28342/95, § 61).
Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені та інші проти Румунії» (Lupeni Greek Catholic Parish and Others v. Romania), № 76943/11, § 123).
Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року «С. В. проти Сполученого Королівства» (S. W. v. thе United Kingdom), № 20166/92, § 36).
Тому ЄСПЛ, розглядаючи ситуації, коли суди в різних справах відходили від своїх же висновків без належного обґрунтування, кваліфікував це як порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (право на справедливий судовий розгляд).
Ст. 6 Конвенції (право на справедливий суд) порушується, якщо суди діють непослідовно. Стабільність судової практики є важливим аспектом верховенства права (справа Unedic v. France, № 20153/04, 2008 рік), відхід від попередньої судової практики має бути обґрунтований суттєвими правовими чи фактичними змінами (справа Atanasovski v. North Macedonia, № 36815/03, 2002 рік), непослідовність у судовій практиці, особливо за короткий проміжок часу, суперечить принципу юридичної визначеності (справа Beian v. Romania, № 30658/05, 2007 рік).
Відповідно до положення ч. 4 ст. 4341 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати, якщо така колегія суддів (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Для передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати має існувати об`єктивно зумовлена необхідність відступу від раніше сформульованого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Така необхідність повинна бути чітко визначена та належним чином аргументована. Відступ від правової позиції Великої Палати можливий лише за наявності вагомих підстав і реального підґрунтя, зокрема у разі виявлення суттєвих суперечностей, помилок або недоліків, що мають фундаментальне значення для забезпечення єдності та правильності правозастосування. Сам по собі намір відступити від раніше сформованої правової позиції не може бути визнаний обґрунтованим, якщо він не пов`язаний із змінами у правовому регулюванні, розвитком суспільних відносин або необхідністю усунення невизначеності, неповноти чи неефективності відповідного правового регулювання.
За сформованим та усталеним підходом, задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата може відступати від своїх попередніх висновків лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання.
У рішенні від 27 вересня 1990 року у справі «Коссі проти Сполученого Королівства» (Cossey v. the United Kingdom, заява № 10843/84, п. 35) ЄСПЛ зазначив, що, хоча він формально не зв`язаний своїми попередніми рішеннями, відступ від них може бути, наприклад, виправданий з метою забезпечення того, що тлумачення Конвенції відображає соціальні зміни та відповідає умовам сьогодення. У рішенні від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom, заява № 27238/95, пункт 70) ЄСПЛ також наголосив, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Оскільки Конвенція є передусім та в основному системою захисту прав людини, ЄСПЛ має стежити за змінами умов у державі-відповідачі та в інших договірних державах і реагувати, зокрема, на будь-який консенсус між ними як на досягнуті стандарти, яких слід прагнути.
Варто вказати, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Великої Палати є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо.
Однак необхідність відступу від висновків Великої Палати, яку обґрунтовує колегія суддів Касаційного кримінального суду, зазначивши власні міркування стосовно вирішення цієї справи по суті, не пов`язана з відсутністю, суперечливістю, неповнотою, невизначеністю (неясністю, нечіткістю) та неефективністю правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів, а фактично зводиться до незгоди з правовими висновками Великої Палати, викладеними в постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 536/2475/14-к. 
Колегія суддів, зазначаючи, що обмеження встановленого ст. 481 КПК (у редакції, чинній до набрання чинності Закону № 187-ІХ) особливого порядку повідомлення спеціальних суб`єктів про підозру лише затвердженням або складанням і підписанням цього процесуального документа уповноваженими посадовими особами органу прокуратури вищого рівня суперечить конституційним вимогам і не узгоджується із законністю як загальною засадою кримінального провадження, посилається на те, що така позиція знайшла своє відображення в окремій думці, висловленій у справі № 536/2475/14-к. Разом із тим окрема думка суддів не є судовим рішенням, не містить правового висновку Великої Палати та має характер індивідуальної позиції судді (суддів), а відтак викладені в ній доводи не можуть розглядатися як належна та достатня підстава для висновку про необхідність відступу від правового висновку, сформульованого у постанові Великої Палати.
Варто зауважити, що Законом № 187-ІХ ст. 481 КПК доповнено положеннями, якими передбачено, що Генеральний прокурор (виконувач обов`язків Генерального прокурора), його заступник, керівник обласної прокуратури може доручити іншим прокурорам здійснення письмового повідомлення про підозру особам, визначеним цією статтею, у порядку, встановленому ст. 278 КПК. Водночас правовий висновок Великої Палати від 11 грудня 2019 року сформульовано щодо правовідносин, які виникли за попереднього нормативного регулювання, однак його зміст не суперечить зазначеним законодавчим змінам. Це свідчить про відсутність розбіжностей між підходом, сформульованим Великою Палатою, та чинним правовим регулюванням і не дає підстав вважати, що такий висновок призвів до вад правозастосування, які б зумовлювали необхідність відступу від нього.
За таких обставин запропонований колегією суддів відступ від висновку Великої Палати, викладеного у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 536/2475/14-к, може поставити під загрозу стабільність сталої судової практики у подібних правовідносинах та принцип правової визначеності, сформований унаслідок застосування зазначеного висновку.
Водночас наведені колегією суддів правові позиції щодо вимог до «якості закону» та необхідності застосування найбільш сприятливого для особи тлумачення, які викладені у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 442/456/17 та від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18, не виходять за межі підходу, сформульованого Великою Палатою у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 536/2475/14-к, та не свідчать про його несумісність із відповідними засадами правозастосування. 
Велика Палата наголошує, що за усталеним та послідовним підходом не може вважатися належною та достатньою підставою для передачі справи на її розгляд з метою відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати, фактично лише незгода з таким висновком (ухвали Великої Палати від 28 лютого 2024 року у справі № 915/534/22, від 15 травня 2024 року у справі № 913/266/20, від 17 липня 2024 року у справі № 904/2465/21, від 20 листопада 2024 року у справі № 917/2033/21).
З огляду на зазначене Велика Палата не знаходить підстав для розгляду питання про відступ від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 536/2475/14-к, з мотивів, наведених в ухвалі Касаційного кримінального суду від 19 лютого 2026 року.
Згідно із ч. 6 ст. 4342 КПК, якщо Велика Палата дійде висновку про відсутність підстав для передачі кримінального провадження на її розгляд, таке кримінальне провадження повертається відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для подальшого розгляду, про що постановляється ухвала. 
Керуючись статтями 4341, 4342 Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_17 , який діє в інтересах ОСОБА_18 , та представника третьої особи ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_19 на вирок Вищого антикорупційного суду від 13 березня 2024 року і ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 02 липня 2025 року щодо ОСОБА_18 - повернути колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду для подальшого розгляду.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач ОСОБА_1 
Судді:	ОСОБА_2  ОСОБА_3  ОСОБА_4  ОСОБА_5  ОСОБА_6  ОСОБА_7  ОСОБА_8  ОСОБА_9 	ОСОБА_10  ОСОБА_11  ОСОБА_12  ОСОБА_13  ОСОБА_14  ОСОБА_15  ОСОБА_16