ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року
м. Київ

справа № 361/3494/24 
провадження № 61-9955св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 , подані адвокатом Кондратенко Тетяною Миколаївною, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року у складі судді Зотько Т. А., постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що перебував із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 07 червня 2013 року за рішенням суду у справах насильства проти жінок № 1 у м. Л`Успіталет-де-Льобрегат Кололівства Іспанія № 44/2013.
24 грудня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким визнав на території України рішення суду у справах насильства проти жінок № 1 у м. Л`Успіталет-де-Льобрегат Кололівства Іспанія №44/2013 від 07 червня 2013 року.
Від шлюбу мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який із січня 2017 року проживає разом із ним та знаходиться на його утриманні.
З вересня 2021 року, відповідно до домовленостей між ним та відповідачкою, їх спільний син навчається у ліцеї - інтернаті № 23 «Кадетський корпус» ім. В. Великого, та знаходиться на утриманні батька. 
Після повномасштабного вторгнення рф на територію України його рівень доходів значно зменшився. Крім того, він має на утриманні ще малолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У добровільному порядку відповідачка, яка проживає на території Королівства Іспанія та має стабільний дохід, ухиляється від сплати коштів на утримання їх спільного неповнолітнього сина, у зв`язку з чим просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти у твердій грошовій сумі на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 15 000,00 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що, уклавши 11 квітня 2021 року мирову угоду, яка була затверджена судом, згідно ухвали від 26 квітня 2021 року, сторони погодили між собою, що батько під час проживання дитини з ним зобов`язується утримувати її за свій рахунок, брати самостійно участь у витратах, пов`язаних із освітою, навчанням, розвагами, заняттями спортом, змаганнями і т. п. Водночас мати під час перебування дитини з нею зобов`язується утримувати її за свій рахунок. 
Оскільки вказана ухвала Деснянського районного суду м. Києва набула чинності та не скасована, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача відсутній обов`язок з утримання їх з позивачем спільного сина під час його проживання з батьком. Суд також урахував, що позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження свого матеріального стану та його погіршення з моменту повномасштабного вторгнення рф, а також те, що, звертаючись з вказаним позовом, позивач заявив вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини під час її проживання саме з ним, як батьком, що вже по суті вирішено між сторонами під час затвердження мирової угоди.
Короткий зміст судових рішень апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2025 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_2 та ухвалено у справі додаткове судове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову (правничу) допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в сумі 8 000,00 грн.
Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд виходив із того, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу є співмірною та розумною, виходячи з обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
Короткий зміст вимог касаційних скарг
31 липня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кондратенко Т. М. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Підставою касаційного оскарження судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі № 596/826/21, від 02 листопада 2023 року у справі 
№ 592/7624/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
28 серпня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кондратенко Т. М. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати додаткову постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу.
Підставами касаційного оскарження представник заявника зазначає неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційні скарги
Касаційні скарги аргументовані тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Крім того, додаткове судове рішення про стягнення витрат на правову допомогу ухвалене без належного застосування критеріїв співмірності.
Доводи інших учасників справи
Представник ОСОБА_2 - адвокат Старенький С. Є. подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Кондратенко Т. М. подала до Верховного Суду письмові пояснення, в яких, зокрема зазначає, що на час звернення позивача з цим позовом неповнолітньому сину виповнилось 14 років, а, відтак, умови мирової угоди, які визначають умови проживання дитини, втратили чинність та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від сплати аліментів. Суди не дослідили, чи є чинною мирова угода в частині утримання дитини, з огляду на досягнення ОСОБА_4 14-річного віку.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Старенький С. Є. подав заперечення на пояснення, просить не долучати їх до матеріалів справи.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Оскільки є підстави для відкриття касаційного провадження у малозначній справі на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, а саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, ухвалами Верховного Суду від 15 та 18 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі. 
Витребувано з Деснянського районного суду м. Києва цивільну справу № 361/3494/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Матеріали справи № 361/3494/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2025 року справу № 361/3494/24 призначено до судового розгляду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 07 червня 2013 року на підставі рішення суду у справах насильства проти жінок № 1 у м. Л`Успіталет-де-Льобрегат Кололівства Іспанія № 44/2013.
24 грудня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким визнав на території України рішення суду у справах насильства проти жінок № 1 у м. Л`Успіталет-де- Льобрегат Кололівства Іспанія № 44/2013 від 07 червня 2013 року.
Від шлюбу сторони мають спільного неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року у справі №754/73/20 суд затвердив мирову угоду, укладену сторонами, відповідно до якої: 
за спільною згодою батьків та дитини на час перебування батька та дитини в Україні дитина проживає за адресою, яка є місцем проживання батька. Батько зобов`язаний створити дитині належні побутові умови для проживання, навчання та розвитку, забезпечити контроль та нагляд за дитиною;
за спільною згодою батьків та дитини на час перебування матері та дитини в Королівстві Іспанія дитина проживає за адресою, яка є місцем проживання матері. Мати зобов`язана створити дитині належні побутові умови для проживання, навчання та розвитку, забезпечити контроль та нагляд за дитиною;
сторони домовились про те, що зміна місця проживання дитини потребує спільної згоди батьків відповідно до умов спільного виконання батьківських прав та обов`язків. У разі зміни адреси кожен з батьків погоджується інформувати іншого про його або її нове місце проживання не пізніше ніж за місяць до переїзду. У разі потреби, нові умови виконання батьківських прав та обов`язків можуть бути обговорені між батьками;
сторони погодили також пункт 10: сторони домовились, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Кожен із батьків зобов`язаний забезпечити постійний зв`язок між дитиною та тим із батьків, хто проживає окремо від дитини;
сторони досягали згоди про те, що батько під час проживання дитини з ним зобов`язується утримувати дитину за свій рахунок, брати самостійно участь у витратах на дитину, пов`язаних з освітою, навчанням, розвагами, заняттями спортом, змаганнями і т. п.;
сторони досягали згоди про те, що мати під час перебування дитини з нею зобов`язується утримувати дитину за свій рахунок;
батьки беруть на себе зобов`язання поважати строки та умови цієї угоди до моменту досягнення дитиною 18 років на принципах спільної і рівної реалізації батьківських прав та обов`язків.
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає Підставою касаційного оскарження судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі № 596/826/21, від 02 листопада 2023 року у справі № 592/7624/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною першою статті 190 СК України визначено, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що між сторонами було укладено мирову угоду, затверджену 26 квітня 2021 року у справі № 754/73/20 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, відповідно до умов якої сторони погодили між собою, що батько під час проживання дитини з ним зобов`язується утримувати дитину за свій рахунок, мати під час перебування дитини з нею зобов`язується утримувати дитину за свій рахунок.
Мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору та на умовах, погоджених сторонами. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт через самостійне врегулювання розбіжностей на погоджених умовах.
Мирова угода є вираженням взаємного волевиявлення сторін, що спрямоване на вирішення спору між ними на основі компромісу та припинення його подальшого судового розгляду. У ній можуть вирішуватися питання, що стосуються виключно прав і обов`язків сторін.
Таким чином, сторонам надано можливість комплексно врегулювати відносини між собою в тому числі не обмежуючись обсягом вимог, що були заявлені у позові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 185/8179/22 (провадження № 14-84цс24) зазначила, що мирова угода є юридичним документом, який створюється сторонами процесу і затверджується судом з метою вирішення спору шляхом досягнення взаємної згоди. Загальний наслідок укладення мирової угоди полягає в тому, що сторони приймають умови, які для них є прийнятними, замість того, щоб покладати вирішення спору на суд.
Уклавши мирову угоду, яка затверджена 26 квітня 2021 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, сторони фактично погодили між собою питання щодо утримання їх спільного сина.
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що на теперішній час їх із відповідачкою син проживає разом із ним та знаходиться на його утриманні, проте після повномасштабного вторгнення рф на територію України його рівень доходів значно зменшився, тому просив стягнути з відповідачки аліменти на утримання їх спільної дитини.
Оскільки позивач не довів належними доказами підтвердження свого матеріального стану та його погіршення з моменту повномасштабного вторгнення рф, що зумовило б його звернення до суду, та, виходячи з того, що позивач заявив вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини під час її проживання саме з батьком, що вже по суті вирішено між сторонами під час затвердження мирової угоди, а не будь-якого іншого забезпечення неповнолітнього сина поза межами даної угоди, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Окрім того, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що оскільки ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року, якою затверджено мирову угоду між сторонами, за умовами якої сторони фактично погодили між собою питання щодо утримання їх спільного сина, набула чинності та не скасована, тому у відповідача відсутній обов`язок з утримання їх з позивачем спільного сина під час його проживання з батьком.
З такими висновками суду апеляційної інстанції не можна погодитись, з огляду на таке.
Правову природу та процесуальні наслідки затвердження мирової угоди докладно роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 185/8179/22 (провадження № 14- 84цс24), де Верховний Суд наголосив, що «мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін у вчиненні відповідних дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі (частини перша - четверга статті 207 ЦПК України). Підстави закриття провадження у справі передбачені статтею 255 ЦПК України. Зокрема, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом (пункт 5 частини першої статті 255 ЦПК України). Мирова угода є юридичним документом, який створюється сторонами процесу і затверджується судом з метою вирішення спору шляхом досягнення взаємної згоди. Загальний наслідок укладення мирової угоди полягає в тому, що сторони приймають умови, які для них є прийнятними, замість того, щоб покладати вирішення спору на суд. Тому припинення судового процесу та закриття провадження у справі, за змістом частини четвертої статті 207 ЦПК України, є безальтернативним результатом затвердження судом мирової угоди».
Таким чином, мирова угода, затверджена судом, є процесуальною формою реалізації диспозитивності сторін і водночас актом, що завершує провадження у справі без ухвалення рішення по суті спору.
Мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У протилежному разі мирова угода, затверджена (визнана) судом, може бути підставою для примусового виконання.
Водночас закриття провадження у справі не означає втрати права на судовий захист у разі порушення умов мирової угоди. 
Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2025 року у справі №505/2309/19 зазначив, що «у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди».
Наведене свідчить про те, що закінчення провадження в цивільній справі у зв`язку із затвердженням мирової угоди не означає автоматичної втрати права на судовий захист у разі невиконання такої мирової угоди.
Особливого значення набуває аналіз питання в контексті аліментних правовідносин, які мають триваючий та імперативний характер. Обов`язок батьків утримувати дитину закріплений у статтях 150, 180, 181, 182, 192 СК України. 
За змістом статті 181 СК України способи виконання цього обов`язку можуть визначатися за домовленістю між батьками, однак за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. 
Частина перша статті 192 СК України передбачає можливість зміни розміру аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану чи інших істотних обставин.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово підкреслював, що аліментні зобов`язання мають триваючий характер, а право дитини на належне утримання є таким, що підлягає судовому захисту незалежно від попередніх домовленостей батьків. Зокрема, Верховний Суд у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 459/2181/17 зазначив, що згідно із статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінений у разі зміни матеріального або сімейного стану сторін, а відсутність імперативної заборони щодо зміни способу та розміру аліментів не виключає права звертатися до суду із таким позовом.
Отже наявність затвердженої судом мирової угоди, якою сторони погодили, що кожен із батьків утримує дитину за власний рахунок під час її проживання з ним, сама по собі не виключає можливості звернення до суду у разі змінення предмету або підстав позову. Підстава для задоволення такого позову існуватиме у випадку, якщо буде встановлено, що фактичні обставини змінилися або якщо домовленість не забезпечує належного та стабільного утримання дитини відповідно до її потреб і матеріального становища батьків. Водночас, якщо умови мирової угоди належним чином виконуються, забезпечують рівну участь батьків у витратах на дитину та відповідають її інтересам, то у такому випадку відсутні підстави для додаткового судового втручання.
Системний аналіз норм ЦПК України, СК України та правових позицій Верховного Суду дозволяє зробити висновок про те, що наявність ухвали суду про затвердження мирової угоди закриває відповідне провадження у справі та перешкоджає повторному розгляду тотожного спору, однак не позбавляє права на подання нового позову за наявності нових, змінених або неврегульованих обставин, зокрема у сфері аліментних правовідносин, що мають триваючий характер і спрямовані на забезпечення прав та інтересів дитини.
У справі, яка переглядається, у мировій угоді сторони фактично погодили між собою питання щодо утримання їх спільного сина.
Так, відповідно до пункту 11 вказаної мирової угоди сторони досягли згоди про те, що батько під час проживання дитини з ним зобов`язується утримувати дитину за свій рахунок, брати самостійно участь у витратах на дитину, пов`язаних з освітою, навчанням, розвагами, заняттями спортом, змаганнями і т. п.; мати під час перебування дитини з нею зобов`язується утримувати дитину за свій рахунок.
Водночас, відносини, що виникають між батьками та їх дітьми не мають абсолютно диспозитивного характеру та перебувають під посиленим захистом з боку держави.
Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
Згідно з частиною другою статті З Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Щодо економічних, соціальних і культурних прав держави-учасниці вживають таких заходів у максимальних рамках наявних у них ресурсів і при необхідності в рамках міжнародного співробітництва (стаття 4 Конвенції).
Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У доктринальному вимірі інтереси дитини розглядаються як такі, що не можуть бути повністю «приватизовані» волею дорослих, оскільки дитина є автономно-правовим носієм власних благ і потреб, але водночас об`єктивно позбавлена повної здатності самостійно їх усвідомлено формулювати і задовольняти, відстоювати та забезпечувати. Через цю вразливість і структурну нерівність у сімейних відносинах інтерес дитини набуває ознак публічно значимого блага, щодо якого держава виконує функцію гаранта мінімальних стандартів безпеки, розвитку та належного утримання.?
3 цього випливає, що обов`язок держави діяти на користь дитини має абсолютний характер і випливає з природи дитинства як стану залежності та особливого статусу прав дитини, як пріоритетних і недиспозитивних у частині базових умов існування, а також із загальної соціальної функції держави.
Згідно з європейськими підходами дитина не є стороною мирової угоди батьків. Відтак, її право на належне утримання є автономним і не може бути остаточно обмежене приватними домовленостями законних представників, якщо ці домовленості перестали відповідати критерію «найкращих інтересів» (стаття 3 Конвенції ООН).
Модельні європейські правила цивільного процесу орієнтовані на стабільність рішень, але Правило 182 («Extraordinary Recourse») передбачає можливість перегляду остаточних рішень, якщо вони ґрунтуються на фактах, що згодом істотно змінили свій характер. У контексті аліментних спорів це означає, що процесуальна форма (мирова угода) не може обмежити доступ до правосуддя, якщо її матеріальна основа (доходи батьків, місце проживання дитини) перестала існувати або докорінно змінилася.
Практика Верховного Суду чітко підтверджує, що стабільність рішення поступається місцем інтересам дитини у разі зміни фактичних обставин. У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21 зазначено, що існування судового рішення про стягнення аліментів з позивача повинно оцінюватись з урахуванням обставин, які змінились після його постановлення, і існування такого рішення не може бути безумовною підставою для відмови у стягненні аліментів на користь того з батьків, з ким на час вирішення нового спору проживає дитина, оскільки керівним принципом у цьому випадку є дотримання найкращих інтересів дитини.
Пославшись на те, що позивач заявив вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини під час її проживання саме з ним, що, у свою чергу, вирішено між сторонами під час затвердження мирової угоди, апеляційний суд, при цьому, надав перевагу принципу res judicata, фактично проігнорувавши динамічний характер сімейних обставин, не врахував, що мирова угода не може слугувати обмеженням, оскільки концепція найкращих інтересів дитини за своєю природою є гнучкою та адаптивною до нових реалій. Наявність затвердженої судом мирової угоди про утримання дитини не може розцінюватися як абсолютна перешкода, що унеможливлює подальше звернення до суду з позовом про стягнення аліментів. Ураховуючи матеріально-правову природу аліментів (які є власністю самої дитини, а не батьків), законні представники не мають повноважень укладати угоди, які на майбутнє позбавляють дитину права на належне утримання. Відповідно, жодне положення мирової угоди не може блокувати право на доступ до правосуддя.
Погодившись із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд також не урахував, що відмова у захисті прав дитини виключно через наявність угоди, укладеної за зовсім інших фактичних обставин, є проявом надмірного формалізму суду. Такий підхід створює штучні перешкоди для доступу до правосуддя та суперечить статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Передбачена статтею 181 СК України можливість батьків домовитися про спосіб виконання обов`язку з утримання дитини є проявом диспозитивності, однак ця договірна свобода суворо обмежена імперативним критерієм принципу найкращих інтересів дитини. Якщо наявний порядок утримання за мировою угодою більше не забезпечує достатнього рівня життя дитини, право на судовий захист має беззаперечний пріоритет. Аби уникнути зловживання процесуальними правами, позивач має довести факт істотної зміни обставин та недостатність існуючого забезпечення.
Крім того, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримує на дитину один із батьків, та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Під цільовим призначенням, при цьому, потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.
Із урахуванням предмета цього спору, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником, та його період такого проживання.
Встановлений у процесі розгляду справи факт того, що син сторін на теперішній час проживає разом із батьком, який піклується про спільну дитину сторін та забезпечує її усім необхідним, усупереч вимогам закону залишився поза увагою апеляційного суду.
Під час розгляду цієї справи, виходячи із балансу інтересів батьків і дитини, в процесуальний обов`язок суду входить з`ясувати, на скільки змінилися істотні умови, які були підставою для укладення мирової угоди.
Апеляційний суд також не надав оцінки тому, що:
мирова угода була затверджена у квітні 2021 року, тобто до повномасштабного вторгнення рф. Сторони не могли передбачити настання форс-мажорних обставин, які докорінно змінили безпекову та економічну ситуацію в країні;
позивач зазначає про суттєве зниження рівня доходів після лютого 2022 року та наявність на утриманні ще однієї малолітньої дитини. Умови угоди 2021 року про самостійне утримання сина ґрунтувалися на інших фінансових спроможностях батька;
на момент звернення з позовом спільний син сторін став неповнолітнім, досяг 14 років, на час розгляду справи судом йому виповнилось 16 років (на теперішній час 17), що згідно із законом надає йому право самостійно визначати місце свого проживання. Це фактично нівелює базову умову мирової угоди про «почергове проживання» та «самостійне утримання тим, з ким перебуває дитина», оскільки дитина свідомо обрала проживання з батьком;
навчання сина в ліцеї-інтернаті з вересня 2021 року створює витрати, які можуть не охоплюватися попередньою угодою.
Окрім того, суд не звернув увагу на те, що фактично позов про стягнення аліментів поданий вперше, оскільки умовами мирової угоди, укладеної між сторонами у 2021 році, сторони погодили між собою питання щодо утримання їх спільного сина, проте сам розмір аліментів на утримання дитини у ній не оговорювався та не погоджувався.
Таким чином, апеляційний суд при апеляційному перегляді справи не оцінив усіх обставин справи, від яких залежить правильне застосування норм матеріального права, та, відповідно, вирішення справи по суті, передчасно залишив без змін рішення суду першої інстанції.
В силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив належним чином доводи сторін і надані на їх підтвердження докази, то ухвалена ним у справі постанова відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Додаткове рішення апеляційного суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору та не може існувати окремо від нього. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу, а тому додаткова постанова Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року також підлягає скасуванню.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що постанова апеляційного суду не може вважатися законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, додаткова постанова апеляційного суду також підлягає скасуванню.
Щодо судових витрат
Оскільки за результатами касаційного перегляду постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює. Розподіл судових витрат, у тому числі за перегляд справи судом касаційної інстанції, підлягає вирішенню тим судом, який ухвалить остаточне судове рішення.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 , подані адвокатом Кондратенко Тетяною Миколаївною, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	А. Ю. Зайцев 	
	Є. В. Коротенко 	
	В. М. Коротун  	
	М. Ю. Тітов