УХВАЛА

09 березня 2026 року 
м. Київ 

справа № 300/1759/25
адміністративне провадження № К/990/6647/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Котика Романа Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2026 року у справі №300/1759/25 за позовом ОСОБА_1 до Городенківського відділу Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 , від імені якої діє Котик Роман Васильович звернулася до суду з позовом до Городенківського відділу Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, в якому просила:
- визнати протиправними дій, а саме відмови щодо вирішення заяви про встановлення належності до громадянства України та прийняття декларації про припинення громадянства росії; зобов`язання вирішити згідно з фактичними даними та вимогами законодавства заяву про встановлення належності до громадянства України та прийняти декларацію про припинення громадянства росії, в яке ОСОБА_1 добровільно не вступала.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2026 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
16 лютого 2026 року до Верховного Суду через підсистему "Електронний суд" надійшла касаційна скарга Котика Романа Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2026 року у справі №300/1759/25. Скаржник просить скасувати оскаржувані рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що доводи касаційної скарги викладені у спосіб, який унеможливлює встановити по якій саме підставі оскаржуються судові рішення в касаційному порядку.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України й покликається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 січня 2026 року у справі №140/34075/23, яка, на думку скаржника, стосується правового значення декларації про відмову від громадянства рф, об`єктивної неможливості отримання документів про припинення громадянства рф у зв`язку з припиненням роботи консульських установ рф та оцінки активних дій особи, спрямованих на припинення іноземного громадянства. Скаржник вважає, що у цій справі позивач також вчинила активні дії, спрямовані на припинення громадянства рф та врегулювання свого правового статусу, однак відповідач і суди попередніх інстанцій цим обставинам належної оцінки не надали.
Однак наведене обґрунтування не відповідає вимогам, які процесуальний закон ставить до касаційного оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Так, для належного посилання на цю підставу скаржник повинен не лише навести постанову Верховного Суду, а й чітко зазначити: яку саме норму матеріального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно; який саме висновок щодо застосування цієї ж норми викладено у постанові Верховного Суду; який конкретний висновок судів у цій справі суперечить відповідній правовій позиції; а також у чому саме полягає подібність правовідносин у справі, що переглядається, та у справі, на яку він посилається.
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Натомість зі змісту касаційної скарги вбачається, що скаржник фактично обмежився переказом окремих фрагментів постанови Верховного Суду від 26 січня 2026 року у справі №140/34075/23, власною оцінкою її значення та твердженням про те, що апеляційний суд «мав знати» про цю постанову і надати їй значення. Водночас скаржник не визначив конкретної норми матеріального права, яку, на його переконання, апеляційний суд застосував без урахування висновку Верховного Суду, не навів, який саме висновок апеляційного суду суперечить відповідній правовій позиції, та не довів подібності правовідносин у наведених справах.
Отже, сама лише вказівка скаржника на те, що у справі №140/34075/23 Верховний Суд висловився щодо правового значення декларації про відмову від іноземного громадянства та активних дій особи, не свідчить про релевантність цього висновку до спірних правовідносин у цій справі. Посилання на окрему постанову Верховного Суду без належного зіставлення предмета спору, підстав позову, установлених фактичних обставин та застосованого матеріально-правового регулювання не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржник належним чином не обґрунтував посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки фактично зводить доводи касаційної скарги до незгоди з оцінкою судами попередніх інстанцій установлених обставин справи та до власного тлумачення наявної судової практики, не доводячи при цьому неправильного застосування судами однієї і тієї ж норми матеріального права у подібних правовідносинах.
Крім того, під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстави касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку із пунктами 3, 4 частини другої 353 КАС України.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
За змістом пункту 3 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є, зокрема, необґрунтоване відхилення судом клопотання учасника справи про витребування, дослідження або огляд доказів чи іншого клопотання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 353 КАС України такою підставою є також встановлення судом обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Отже, для належного обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник повинен не лише формально послатися на відповідні пункти частини другої статті 353 КАС України, а й навести належні доводи про те, яке саме процесуальне порушення було допущено судами, у чому полягає його необґрунтованість, які саме обставини встановлені на підставі недопустимих доказів, а також яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.
Однак зі змісту касаційної скарги вбачається, що скаржник фактично обмежився незгодою з висновками судів попередніх інстанцій щодо правового статусу позивача, оцінкою наявних у справі доказів та встановлених обставин, наполягаючи на необхідності витребування додаткових відомостей про видачу позивачу у 1994 році паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .
При цьому скаржник не навів належного обґрунтування того, у чому саме полягає необґрунтованість відхилення судами клопотання про витребування такого доказу у розумінні пункту 3 частини другої статті 353 КАС України. Саме лише твердження про те, що суди не витребували відповідний документ, без наведення належних доводів про істотність цього доказу для вирішення спору та без спростування мотивів, з яких суди виходили при оцінці наявних матеріалів справи, не є достатнім для висновку про наявність передбаченої законом підстави касаційного оскарження.
Крім того, скаржник не конкретизував, які саме докази, покладені судами в основу оскаржуваних рішень, є недопустимими у розумінні процесуального закону, та не навів переконливих аргументів, чому саме ці докази не могли бути використані судами при встановленні обставин справи. Натомість доводи касаційної скарги зводяться до твердження про те, що суди зробили помилкові, на думку скаржника, висновки на підставі наявних у справі доказів, що свідчить про незгоду скаржника з оцінкою доказів, а не про наведення належного обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 4 частини другої статті 353 КАС України.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що посилання скаржника на пункти 3, 4 частини другої статті 353 КАС України є формальним, оскільки касаційна скарга не містить належного правового обґрунтування ані необґрунтованого відхилення судами клопотання про витребування доказів, ані встановлення судами істотних обставин на підставі недопустимих доказів, а фактично зводиться до незгоди з установленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та наданою їм правовою оцінкою.
Окрім цього, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025 року справу №300/1759/25 призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, враховуючи, що ця справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність одного з випадків, визначених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Оцінивши доводи касаційної скарги колегія суддів констатує, що скаржником не наведено обґрунтованих посилань на існування обставин, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Суд наголошує, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження необхідно наводити та обґрунтовувати, як виключні підстави касаційного оскарження передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України так і загальні підстави передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження. 
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню як така, що не містить належно обґрунтованих підстав касаційного оскарження. 
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, 
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу Котика Романа Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2026 року у справі №300/1759/25 за позовом ОСОБА_1 до Городенківського відділу Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур