ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року
м. Київ
справа № 634/924/24
провадження № 61-14303св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Сахновщинська селищна рада Берестинського району Харківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Наталія Петрівна,	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Соколова Раїса Іванівна, на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 24 квітня 2025 року у складі судді Зимовського О. С. та постанову Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року у складі колегії суддів Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сахновщинської селищної ради Берестинського району Харківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н. П.(далі - приватний нотаріус Гаража Н. П.), про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його сестра,    ОСОБА_2 , у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне їй майно - земельну ділянку, загальною площею 6,9233 га, кадастрові номери 6324883000:02:000:0302, 6324883000:02:000:0303, що розташована на території Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області.
Зазначив, що він є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 , інших спадкоємців за законом та за заповітом немає.
У вересні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті сестри, але йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини.
Вважав, що має право на визначення йому додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини, оскільки в Україні діяли карантинні обмеження, а надалі у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє натепер. 
Посилався на те, що пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» на час дії воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини зупинено, отже, шестимісячний строк для прийняття спадщини він не пропустив. 
Також зазначав, що з 2018 року постійно обробляв належну спадкодавцю земельну ділянку, вирощував на ній урожай.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визначити йому додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Сахновщинський районний суд Харківської області рішенням від 24 квітня 2025 року, яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Суди керувалися тим, що позивач не навів поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини. 
Дійшли висновку, що обставини, якими обґрунтовані підстави позову, не свідчать про неможливість вчинення позивачем дій з дня відкриття спадщини щодо прийняття спадщини, не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. 
Суди відхилили посилання позивача на введення на території України з 24 лютого 2022 року воєнного стану як на поважну причину пропуску строку звернення з заявою до нотаріуса, оскільки ОСОБА_1 мав достатньо часу для прийняття спадщини до цього часу.
Посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» не свідчить про наявність підстав для задоволення позову, оскільки 29 червня 2022 року до цієї постанови внесено зміни, зокрема згідно з пунктом 3 перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 (чотири) місяці. Водночас на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 травня 2023 року № 469 пункт 3 вказаної постанови було виключено.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у листопаді 2025 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Соколова Р. І., просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивач посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що необхідно відступити від висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 419/3788/17 (провадження № 61-2969св19), від 16 березня 2020 року у справі № 644/5098/17 (провадження № 61-20806св19), від 17 березня 2020 року у справі № 683/2587/18 (провадження № 61-11406св19), на які посилалися суди як на висновки у релевантних справах, оскільки вони були прийняті до запровадження в Україні карантинних обмежень та введення воєнного стану.
Також у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не дослідили обставини справи, не допитали свідків, не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам.
Доводи інших учасників справи
Відзивів на касаційну скаргу до Верховного Суду не надіслано.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними братом та сестрою (а. с.16, 17, 88, 89).
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8-11, 82, 83).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (а. с. 15, 90).
Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкову справу № 69004868 щодо спадкодавця ОСОБА_2 заведено приватним нотаріусом Гаражою Н. П. 28 вересня 2023 року за заявою про прийняття спадщини ОСОБА_1 (а. с. 14, 39, 81).
Постановою від 23 вересня 2023 року приватний нотаріус Гаража Н. П. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_2 у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, встановленим статтею 1270 ЦК України (а. с. 13, 38, 104, 110).
Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії XP, № 093918 від 11 травня 2004 року ОСОБА_2 належала земельна ділянка, площею 6,9233 га, розташована на території Катеринівської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 18, 87).
Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права від 16 лютого 2024 року земельна ділянка, площею 4,5976 га, кадастровий номер 6324883000:02:000:0302, зареєстрована на право власності за ОСОБА_2 (а. с. 20 - 21).
Відповідно до копії довіреності від 09 липня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Гаражою Н. П., ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 вчиняти дії щодо передачі в оренду земельних ділянок, що належать їй на праві власності (а. с. 22).
Згідно з листом приватного нотаріуса Гаражи Н. П. від 20 грудня 2024 року № 534/01-16, на момент смерті ОСОБА_2 була зареєстрована в Комунальній установі «Хорошевський геріатричний пансіонат» за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 80, 109).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення судів відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
У частині першій статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (стаття 1270 ЦК України).
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, встановлено, що спадщина після смерті    ОСОБА_2 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а із відповідною заявою про прийняття спадщини позивач, який є братом померлої та єдиним її спадкоємцем, звернувся до нотаріальної контори 29 вересня 2023 року.
На момент смерті ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована в Комунальній установі «Хорошевський геріатричний пансіонат» за адресою: АДРЕСА_2 , де перебувала з 07 листопада 2012 року.
Позивач  ОСОБА_1 на момент відкриття спадщини проживав та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Обґрунтовуючи поважність причин пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини,  ОСОБА_1 посилався на те, що після смерті сестри   ОСОБА_2 звернувся за юридичною консультацією та дізнався, що у зв`язку із запровадженням в Україні карантинних обмежень відповідні строки продовжуються на час дії карантину, тобто до 30 червня 2023 року.
Крім того, зазначав, що у зв`язку з введенням 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану, який неодноразово продовжувався та діє натепер, позивач перебував за межами міста Харкова, не мав можливості своєчасно звернутися до нотаріуса. 
Cуд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову  ОСОБА_1 , оскільки позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували існування поважних причин пропущення строку для прийняття спадщини після смерті   ОСОБА_2 . 
Позивач не довів існування об`єктивних причин, які безумовно унеможливили вчинення ним дій з прийняття спадщини. Зокрема, посилання на те, що карантин обмежив його у можливості вчасно подати заяву про прийняття спадщини є безпідставним, оскільки доказів на підтвердження таких обставин не надано. 
Слід зазначити, що відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємці не позбавлені можливості реалізувати свої спадкові права шляхом подання відповідних заяв про прийняття спадщини засобами поштового зв`язку.
У зв`язку із наведеним, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки обставини, якими обґрунтовані підстави позову, не свідчать про неможливість вчинення  ОСОБА_1  дій з дня відкриття спадщини щодо її прийняття, не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.
Верховний Суд виснує, що оскільки ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що він є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як єдиний спадкоємець першої черги спадкування, у визначений законом шестимісячний строку не вчинив активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для її своєчасного прийняття, тому його юридична необізнаність щодо порядку прийняття спадщини, похилий вік тощо не може розглядатися як підстави для визначення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.
Правозастосовна практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є незмінною та усталеною. 
Саме собою посилання заявника на проживання за межами міста Харкова у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану 24 лютого 2022 року, ураховуючи  відкриття спадщини 11 жовтня 2020 року, строк для прийняття якої закінчився 11 квітня 2021 року, не може бути поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. 
Колегія суддів відхиляє доводи заявника про те, що він вчасно прийняв спадщину, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 164 від 28 лютого 2022 року строк для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупинявся на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці з огляду на те що, вказану постанову Кабінету Міністрів України № 164 прийнято після спливу встановленого статтею 1270 ЦК України строку для прийняття спадщини після    ОСОБА_2 . 
Крім того, Верховний Суд, зокрема у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22), виснував: «Правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюються ЦК України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України. Строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (статті 1270, 1272 ЦК), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину. Тобто сплив строку «присікає» право на прийняття спадщини. Законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини, а відтак пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню.».
Колегія суддів відхиляє посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків щодо застосування у подібних правовідносинах частини третьої статті 1272 ЦК України, викладених Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, оскільки висновки у цій справі і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Так, у зазначеній справі Верховний Суд погодився з судом апеляційної інстанції про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року (провадження № 14-50цс24) цей висновок конкретизувала, зокрема, зазначивши, що необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом. Тобто, це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. 
Водночас у справі, яка переглядається, правовідносини не пов`язані із прийняттям спадщини за заповітом. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги спадкування після смерті сестри  ОСОБА_2 , тому після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює наявність у нього права на спадкування.
У касаційній скарзі заявник посилається на необхідності відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 419/3788/17 (провадження № 61-2969св19), від 16 березня 2020 року у справі № 644/5098/17 (провадження № 61-20806св19), від 17 березня 2020 року у справі № 683/2587/18 (провадження № 61-11406св19), щодо застосування у подібних правовідносинах частини третьої статті 1272 ЦК України. 
У наведених постановах Верховного Суду, якими керувалися суди під час розгляду справи, зазначено, що з огляду на тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини відносяться причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця таких перешкод для подання заяви не було, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. 
Слід зазначити, що касаційне оскарження судових рішень на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України а цій підставі можливе у тому випадку, коли скаржник доведе, що висновок, який викладений у постанові Верховного Суду, не відповідає правильному тлумаченню і застосуванню конкретної норми. Обов`язковою умовою для цього є подібність умов її застосування з огляду на конкретні обставини справи та позиції сторін у справі. Тобто, висновок, який викладено у постанові Верховного Суду, і висновок, який, на переконання заявника, має бути здійснений за результатами відступу від правової позиції, повинен стосуватися одних і тих самих норм права (їх сукупності) в ідентичних редакціях.
Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, суд може шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми або повністю відмовитися від її висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм. Отже, має існувати необхідність відступу і така необхідність має виникати з певних визначених об`єктивних причин, такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані, також відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи.
Проте, заявник у касаційній скарзі не навів конкретних обставин, зокрема, зміну законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміну у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо, тобто не обґрунтував належним чином підстав для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 1272 ЦК України.
Не заслуговують на увагу доводи  ОСОБА_1 щодо порушення судами норм процесуального права, яке, на його думку, полягає у тому, що суди не допитали свідків, оскільки позивач не вказує, що ним було заявлено клопотання про допит свідків, яке суди не розглянули. 
Іншій доводи касаційної скарги заявника про неможливість протягом шестимісячного строку звернутися до нотаріуса та поважність пропущення строку зводяться до переоцінки встановлених судами доказів і незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза процесуальними повноваженнями касаційного суду, тому такі доводи відхиляються.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).
На думку судової колегії, судові рішення є достатньо мотивованими.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Соколова Раїса Іванівна, залишити без задоволення.
Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 24 квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв