УХВАЛА

09 березня 2026 року
м. Київ

справа № 523/20619/24
провадження № 61-2808ск26

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Пересипського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Одеська міська рада, громадська організація «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів», про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Одеської міської ради про скасування рішення державного реєстратора, зобов`язання звільнити самостійно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого житлового будинку, 

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Одеська міська рада, ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів», про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

У березні 2025 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про скасування рішення державного реєстратора Каменської О. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 березня 2024 року № 72045191 щодо об`єкта нерухомого майна, зобов`язання ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити самостійно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого житлового будинку садибного типу.

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Пересипський районний суд міста Одеси ухвалою від 22 жовтня 2025 року, яку залишив без змін Одеський апеляційний суд постановою від 05 лютого 2026 року, у прийняті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа - ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів», про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю відмовив та повернув ОСОБА_1 зустрічну позовну заяву.

04 березня 2026 року ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Пересипського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року в указаній вище справі.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та їх гарантій.

До ознак, що характеризують правосуддя, відноситься, у тому числі, здійснення правосуддя тільки у передбаченому законом порядку (процесуальна форма). При цьому під правосуддям необхідно розуміти не лише діяльність суду щодо вирішення спору про право, але й обов`язкове дотримання процесуальної форми, в якій не просто передбачені порядок і послідовність вчинення процесуальних дій, а й відображено вимоги справедливих (належних) судових процедур.

При цьому цивільна процесуальна форма завжди обов`язково має нормативний і системний характер. По-друге, вона, по суті, передбачає «алгоритм» поведінки кожного суб`єкта при розгляді та вирішенні цивільної справи (у тому числі і суду). По-третє, становить гарантію дотримання законності, оскільки її недодержання призводить до різних негативних наслідків.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін (частина перша статті 52 ЦПК України).

У постанові від 13 березня 2019 року у справі № 916/3245/17 (провадження № 12-13гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у процесі розгляду судом спору між позивачем і відповідачем третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину.

Отже, позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, відповідно до положень статті 52 ЦПК України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі.

У свою чергу, самостійність вимог полягає в тому, що саме третя особа перебуває у правовідносинах із відповідачем, і що саме її право порушене. Тобто третя особа із самостійними вимогами заперечує/частково заперечує вимогу(ги) позивача і переслідує мету вирішити спір не на користь позивача, а на свою користь.

За статтею 195 ЦПК України до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження, застосовуються положення статей 193 і 194 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову (частина друга статті 193 ЦПК України).

Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи (частина третя статті 194 ЦПК України).

Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.

Суд приймає зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, якщо вони прямо взаємопов`язані між собою і спільний їх розгляд є доцільним. Взаємний зв`язок, як умова для прийняття зустрічного позову, має місце у випадку, якщо вимоги відповідача і позивача виникають з одних правовідносин і коли на обґрунтування тієї й іншої вимоги наводяться спільні факти. Взаємний зв`язок первісного і зустрічного позову може виявлятись у тому, що зустрічна вимога виключає вимогу первісну, або обидва випливають з однієї підстави, або взаємний зв`язок виникає з однорідності обставин виникнення взаємних матеріально-правових вимог між позивачем і відповідачем.

При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог унеможливлює задоволення вимог позивача. Зустрічний позов має бути пред`явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів). Умовою пред`явлення зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним; взаємопов`язаність позовів виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин.

Враховуючи викладене, для прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом необхідною є перевірка та встановлення тотожності усіх необхідних трьох ознак, а саме: суб`єктного складу, предмета спору, а також підстав, з яких відповідний позов заявлено.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 522/9011/19 зазначено, що «згідно з частиною другою статті 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним. При цьому вищевказаною нормою процесуального закону визначено дві альтернативні ознаки зустрічного позову: або взаємопов`язаність первісного та зустрічного позовів, що зумовлює їх спільний розгляд, зокрема, коли обидва позови виникають з одних правовідносин; або їх взаємовиключність, коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Зустрічний позов, який прийнятий судом для спільного провадження з первісним позовом, повинен знайти вирішення у виді загального рішення, яке має містити відповідь на обидві заявлені вимоги (як позивача, так і відповідача)».

Суд установив, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Каменської О. А. від 13 березня 2024 року № 72045191 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок садибного типу, рибальський будинок НОМЕР_1 «Ярмарочна» загальною площею 59,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Одеська міська рада звернулася до суду з позовом, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору про скасування рішення державного реєстратора Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Каменської О. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 березня 2024 року № 72045191 щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2896716951100) із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зобов`язання ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого житлового будинку садибного типу, рибальського будинку під НОМЕР_1 «Ярмарочна», загальною площею 59,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до Одеської міської ради про визнання права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 42,0 кв. м під двоповерховим будинком АДРЕСА_2 , загальною площею 59,3 кв. м за набувальною давністю.

Отже, основний та зустрічний позови об`єднує те, що вони пов`язані з одним і тим же об`єктом нерухомого майна, але основний позов стосується визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок садибного типу, а зустрічний позов про визнання права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку під двоповерховим будинком.

Позови не є взаємопов`язаними, вони мають різну доказову базу, а задоволення зустрічного позову не може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, оскільки він стосується визнання права власності на земельну ділянку.

Враховуючи викладене, висновки суду про відсутність доцільності у прийнятті до провадження зустрічного позову ОСОБА_1 відповідають встановленим обставинам та вимогам закону.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга є необґрунтованою в частині відмови у прийнятті зустрічної позовної заяви.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Пересипського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Одеська міська рада, громадська організація «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів», про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Одеської міської ради про скасування рішення державного реєстратора, зобов`язання звільнити самостійно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого житлового будинку - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: 	А. І. Грушицький  	
	І. В. Литвиненко 	
	Є. В. Петров