ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/127/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників учасників:
офісу ГП - Сташенко В.В., Пономаренко А.Є.
позивача - Воєводіна А.О.
відповідача - Джиба В.В. 
третьої особи - 1 - Монастирський Д.О., Тарасенков В.В.
третьої особи - 2 - Тищенко А.В.
третьої особи - 3 - Тищенко А.В.
третьої особи - 4 - Тищенко А.В.
третьої особи - 5 - Тищенко А.В.
третьої особи - 6 - Казанцев С.В.
третьої особи - 7 - Казанцев С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги заступника керівника Київської міської прокуратури та Київської міської державної адміністрації
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 (у складі колегії суддів: Гончарова С.А. (головуючого), Сибіги О.М., Тищенко О.В.)
за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації (Київської міської ради)
до Національної академії внутрішніх справ
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:
1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Резон",
2. ОСОБА_1 ,
3. ОСОБА_2 ,
4. ОСОБА_3 ,
5. ОСОБА_4 ,
6. ОСОБА_5 ,
7. ОСОБА_6 
про припинення права користування земельними ділянками та зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог. Обставини, що передували ухваленню оскаржуваної постанови
1.1. 04.01.2021 заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації (Київської міської ради) (далі - Позивач, КМДА) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Національної академії внутрішніх справ (далі - Відповідач, НАВС, Академія), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Резон" (далі - третя особа, ТОВ "Фірма "Резон", Товариство) про: 
1) припинення права постійного користування НАВС земельними ділянками площею 6,196 га, кадастровий номер 8000000000:90:305:0002, та площею 23,716 га, кадастровий номер 8000000000:90:305:0001 (далі - спірні земельні ділянки), які розташовані на 22 км Харківського шосе у Дарницькому районі міста Києва; 
2) зобов`язання Відповідача повернути Позивачу спірні земельні ділянки з приведенням їх в придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд. 
1.2. Позовні вимоги Прокурор обґрунтував тим, що в 1998 та 2012 роках КМДА надала спірні земельні ділянки в постійне користування Академії для експлуатації та обслуговування бази відпочинку і оздоровлення курсантів на 22-му км Харківського шосе у Дарницькому районі міста Києва, проте на підставі укладеного 27.07.2017 між НАВС і Товариством договору Відповідач без згоди власника земельних ділянок (Позивача) здійснює будівництво на них житлово-рекреаційного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового та спортивно-оздоровчого призначення, що свідчить про використання спірних земельних ділянках не за цільовим призначенням і в подальшому призведе до вибуття земельних ділянок із державної власності та унеможливить їх використання за цільовим призначенням. 
При цьому використання спірних земельних ділянок не за цільовим призначенням, за доводами Прокурора, є підставою для припинення права постійного користування та, як наслідок, повернення земельних ділянок власникові з відновленням їх стану, який існував до порушення прав, шляхом їх звільнення від будівель і споруд.
1.3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 позов задоволено повністю з тих мотивів, що: 
1) актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу КМДА (далі - Департамент) від 30.11.2020 № 20-0012-02 зафіксовано факти нецільового використання спірних земельних ділянок Академією як постійним користувачем та порушення нею вимог статті 96 Земельного кодексу України шляхом веденням будівельних робіт на вказаних ділянках;
2) матеріали справи не містять як доказів того, що КМДА як розпорядник спірних земельних ділянок приймала рішення про їх передачу НАВС для будівництва багатоквартирних житлових будинків або про зміну цільового призначення (із земель рекреаційного призначення на землі житлової та громадської забудови), так і доказів розробки Академією проєктів землеустрою щодо зміни цільового призначення спірних земельних ділянок.
При цьому суд першої інстанції не прийняв як належний та допустимий доказ експертний висновок КНДІСЕ з питань землеустрою від 19.10.2023 № 26184/21-41 (далі - експертний висновок № 26184/21-41) з огляду на його невідповідність обставинам справи та суперечливість із актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 30.11.2020 № 20-0012-02, який є чинним та в установленому порядку не оскаржувався. 
Водночас, задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання Відповідача повернути Позивачу спірні земельні ділянки з приведенням їх в придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд, місцевий господарський суд послався на те, що їх задоволення шляхом демонтажу (знесення) об`єктів, незаконно зведених на спірних земельних ділянках, не порушуватиме права власності третіх осіб з огляду на відсутність державної реєстрації за ними права власності на об`єкти будівництва станом на час розгляду цієї справи.
1.4. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 вищевказане рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позову відмовлено. 
Зазначена постанова аргументована тим, що: 
1) до земель рекреаційного призначення відноситься тільки одна земельна ділянка (площею 23,716 га), тоді як інша (площею 6,196 га) є землями оборони. При цьому, враховуючи експертний висновок № 26184/21-41, який був невмотивовано відхилений судом першої інстанції, недоведеним є здійснення будь-якого будівництва на земельній ділянці площею 23,716 га станом на 09.06.2022, що виключає її використання не за цільовим призначенням;
2) земельна ділянка площею 6,196 га, яка належить до земель оборони, на підставі частини другої статті 4 Закону України "Про використання земель оборони" може використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення. Відтак, фактичне використання НАВС спірних земельних ділянок не суперечить їх цільовому призначенню; 
3) за умови різного цільового призначення та правового режиму використання спірних земельних ділянок, ураховуючи чинність виданих відповідачу (замовнику будівництва) містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 26.08.2015 № 11058/0/12/27-15 та дозволу Державної архітектурно-будівельної інспекції на виконання будівельних робіт від 09.08.2019 № IV113192210997, відсутні підстави для висновку про намір Академії використати спірні земельні ділянки з порушенням приписів чинного земельного законодавства.
1.5. У подальшому постановою Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 17.04.2025 задоволено касаційну скаргу Прокурора, постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 у справі № 910/127/21 скасовано, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 у залишено в силі.
Вказана постанова Верховного Суду від 17.04.2025 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив як відповідності фактичного виду використання Академією спірних земельних ділянок (для житлової та громадської забудови) їх дійсному цільовому призначенню, так і обставин зміни відповідачем у передбаченому законодавством порядку цільового призначення з метою здійснення на земельних ділянках будівництва. 
Крім того, дійшовши висновку про відсутність заборони проводити на земельній ділянці площею 6,196 га будівництво житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, апеляційний суд не спростував висновок місцевого господарського суду про те, що Кабінетом Міністрів України спірні земельні ділянки не було включено до переліку земельних ділянок, на яких планується будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей.
При цьому Верховний Суд зауважив, що експертний висновок № 26184/21-41 у врахованій судом апеляційної інстанції частині не відповідає наведеним положенням статті 98 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не свідчить про фактичні обставини справи, а містить правовий висновок про те, чи відповідає фактичне використання землі його цільовому призначенню, що є питанням права, а не факту.
Суд касаційної інстанції виснував, що використання землі відповідно до укладеного між НАВС і Товариством договору на здійснення будівництва житлово-рекреаційного комплексу від 27.07.2017 спрямоване на припинення права постійного користування Відповідача, що суперечить суті такого права, і, зокрема, тягне використання спірних земельних ділянок всупереч їх цільовому призначенню, а також спрямоване на їх вибуття з власності держави до інвесторів як власників новозбудованого майна в порядку, передбаченому статтею 42 Земельного кодексу України.
В такий спосіб, зважаючи на обставини передачі Відповідачу спірних земельних ділянок у постійне користування для обслуговування та експлуатації бази відпочинку і оздоровлення курсантів, що за встановлених обставин виключає визначення НАВС іншого виду цільового призначення в межах категорії земель, а також ураховуючи умови укладеного між НАВС і Товариством договору, Верховний Суд зазначив, що використання спірних земельних ділянок відповідно до умов цього договору відбувається не за цільовим призначенням, а тому погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для припинення НАВС права постійного користування спірними земельними ділянками.
Водночас суд касаційної інстанції, констатувавши встановлені судом першої інстанції та неспростовані апеляційним судом обставини проведення НАВС і Товариством будівельних робіт на спірних земельних ділянках без попереднього надання КМДА (як власником) згоди на їх забудову і зміну цільового призначення, погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що ані містобудівні умови та обмеження, ані дозвіл на виконання будівельних робіт не підтверджують факт використання НАВС спірних земельних ділянок за встановленим цільовим призначенням, а навпаки, вказані документи лише підтверджують намір відповідача використати спірні земельні ділянки з порушенням приписів чинного земельного законодавства.
Крім того, за висновком Суду, задовольняючи вимоги Прокурора в частині звільнення спірних земельних ділянок від зведених на них будівель і споруд, місцевий господарський суд урахував те, що право власності на об`єкти будівництва станом на час розгляду справи у встановленому законом порядку за третіми особами зареєстровано не було, про що повідомили представники Товариства і НАВС, а відтак виснував про те, що задоволення позовних вимог не порушуватиме права власності інших осіб.
Разом з тим, у разі використання земельної ділянки без відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання її в користування, повернення такої земельної ділянки власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд відповідає вимогам статті 212 Земельного кодексу України, що регулює спірні правовідносини.
Зважаючи на положення статті 376 Цивільного кодексу України, враховуючи усталену практику Верховного Суду (в контексті визначення ефективного способу захисту прав власника земельної ділянки у разі зведення на ній самочинного будівництва) та встановлені в цій справі обставини, судова палата погодилася з висновком місцевого господарського суду про те, що земельні ділянки підлягають поверненню власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від самочинно розміщеного на ній майна.
При цьому, на думку Верховного Суду, отримання містобудівних умов та дозволів на будівництво, які видаються спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури, не замінює рішення власника земельної ділянки про надання згоди на її забудову. Адже саме відсутність згоди КМДА на забудову спірних земельних ділянок державної власності слугувала підставою для звернення Прокурора з цим позовом.
Надаючи оцінку правомірності втручання держави у право на мирне володіння майном, Суд зазначив про доведення належними та допустимими доказами незаконності та безпідставності здійснення Відповідачем будівництва житлово-рекреаційного комплексу на земельній ділянці, переданій Академії для обслуговування та експлуатації бази відпочинку і оздоровлення курсантів. 
За висновками Верховного Суду інвестори перед укладенням договорів купівлі-продажу майнових прав на майбутні житлові та нежитлові приміщення у спірній забудові, ознайомившись зі змістом земельного та цивільного законодавства, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про відсутність у відповідача документів, що посвідчують відведення земельної ділянки під забудову. Не перевіривши наявність таких документів, відповідні особи фактично взяли на себе ризики, пов`язані, в тому числі із можливим знесенням самочинно збудованих об`єктів будівництва.
1.6. 06.08.2025 та 07.08.2025 до Північного апеляційного господарського суду звернулися відповідно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з апеляційними скаргами на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 та просили скасувати його і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову Прокурора, а також вирішити питання щодо закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України та зупинення дії оскаржуваного судового рішення.
Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що скаржникам 21.07.2025 стало відомо про ухвалення рішення у справі № 910/127/21, яким припинено право постійного користування НАВС земельними ділянками, на яких заплановано та здійснюється будівництво житлово-рекреаційного житлового комплексу, та присуджено до знесення розташовані на відповідних земельних ділянках будівлі та споруди, зокрема і будинок АДРЕСА_1 , в якому знаходиться належна скаржникам на праві власності квартира; 
- рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 вирішено питання про права, інтереси та обов`язки скаржників, що обумовлює їх право на подання апеляційної скарги, а саме рішення є незаконним, безпідставним та таким, що підлягає скасуванню; 
- станом на час розгляду справи Господарським судом міста Києва скаржники були інвесторами житлово-рекреаційного житлового комплексу, що будується на спірних земельних ділянках; 
- без належного дослідження та встановлення відповідних обставин і, як наслідок, без залучення відповідних осіб до розгляду справи суд фактично вирішив питання про їх права та інтереси, які ґрунтуються на Інвестиційному Договорі та інвестиційному законодавстві України, а саме: припинив права на землю, чим фактично унеможливив подальше будівництво на земельних ділянках та майбутнє оформлення права власності інвесторів на проінвестовані об`єкти нерухомості (квартири), та зобов`язав Академію повернути земельні ділянки з приведенням їх у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд, тобто присудив до знищення майно, яке мало перейти у власність інвесторів; 
- суд фактично постановив рішення про знесення будинку, в будівництво якого скаржники та інші інвестори станом на момент прийняття оскаржуваного рішення законно інвестували свої власні кошти, а також про знесення всієї інфраструктури житлово-рекреаційного житлового комплексу, на яку скаржники та інші інвестори розраховували при такому інвестуванні; 
- при вирішенні питання про припинення прав на землю та знесення будівель і споруд суд в обов`язковому порядку повинен був перевірити та достеменно встановити, чи не будуть порушені внаслідок такого знесення права та інтереси інших осіб, що не є учасниками справи, проте суд цього не зробив, внаслідок чого допустив порушення майнових прав скаржників; 
- станом на момент набрання законної сили оскаржуваним рішенням (17.04.2025) скаржники вже стали законними власниками квартири та зареєстрували своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 
- оскаржуване рішення прийнято про права скаржників, які не були залучені до участі у справі та фактично були позбавлені можливості належним чином здійснювати судовий захист своїх прав як інвесторів та власників нерухомого майна, розміщеного на спірних земельних ділянках; 
- судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, а саме статей 20, 50 та 231 Господарського процесуального кодексу України, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та закриття провадження у справі, на підставі пункту 1 частини першої статті 231 цього кодексу, оскільки спір стосується права фізичних осіб, зокрема скаржників, на відповідні квартири; 
- порушення судом першої інстанції правил предметної юрисдикції є самостійною обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення з одночасним закриттям провадження у справі на підставі вищезазначеної норми процесуального права; 
- додатково скаржники зазначали про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що мало місце при прийнятті оскаржуваного рішення, зокрема статей 51, 52, 120, 141, 143, 152 Земельного кодексу України, статей 3,6, 204, 377, 627 Цивільного кодексу України, статті 1 Закону України "Про землеустрій", статей 3, 20 та 39 Закону України "Про Державний земельний кадастр", частини другої статті 4 Закону України "Про використання земель оборони".
1.7. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2025, зокрема, відкрито апеляційні провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , об`єднано апеляційні скарги в одне апеляційне провадження, а також зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 у справі № 910/127/21.
1.8. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача: 
- ОСОБА_1 ; 
- ОСОБА_2 ; 
- ОСОБА_3 ; 
- ОСОБА_4 ; 
- ОСОБА_5 ; 
- ОСОБА_6 .
2. Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції
2.1. За результатами розгляду апеляційних скарг постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 їх задоволено частково, а саме рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 скасовано, а провадження у справі закрито.
2.2. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент прийняття оскаржуваного рішення існував та існує зв`язок між усіма учасниками будівництва: 1) НАВС як титульним замовником, 2) ТОВ "Фірма "Резон" як девелопером, якому були делеговані певні функції щодо організації та фінансування будівництва), 3) АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Ельбрус" як стратегічним інвестором та інститутом спільного інвестування, та 4) скаржниками як інвесторами та покупцями об`єкта інвестування (квартири).
Також суд апеляційної інстанції погодився з обґрунтованими доводами скаржників та інших третіх осіб - фізичних осіб про те, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення порушено права та охоронювані законом інтереси скаржників та третіх осіб - фізичних осіб щодо об`єкта інвестування, а в подальшому і об`єкта права власності (квартири), в який скаржники та інші інвестори законно інвестували свої власні кошти, а також щодо інфраструктури житлово-рекреаційного житлового комплексу, на яку скаржники та інші інвестори розраховували при такому інвестуванні. 
Тобто суд апеляційної інстанції врахував, що майнові права на майбутні об`єкти нерухомості є майном в розумінні положень цивільного законодавства, Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, і відповідно, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не зважив на майнові права та інтереси ні скаржників зокрема, ні решти інвесторів у цілому, зокрема третіх осіб - фізичних осіб, хоча інформація про продаж об`єктів інвестування наводилась як Прокурором у позові, так і у оскаржуваному рішенні. 
У мотивах постанови апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення про припинення права постійного користування земельними ділянками та присудження до знесення будівель, в які скаржниками та третіми особами - фізичними особами було проінвестовано власні кошти, фактично здійснив втручання у права та охоронювані інтереси вказаних осіб на об`єкти інвестування, а в подальшому і на квартири, позбавивши їх законного інтересу та правомірних очікувань в контексті мирного володіння об`єктом права власності.
Як наслідок, суд апеляційної інстанції виснував, що в контексті наведених положень Цивільного кодексу України, які визначають підставою припинення права власності на майно його знищення, оскаржуваним рішенням, яке ухвалено без залучення скаржників, а також і фізичних осіб - інвесторів, вирішено питання про право власності таких осіб щодо об`єктів інвестування, а в подальшому - об`єктів права власності, а отже, оскаржуване рішення прийняте про права скаржників та третіх осіб - фізичних осіб, які не були залучені до участі у розгляді справи, а оскаржуваним рішенням порушено їх права та охоронювані законом інтереси як інвесторів та власників нерухомого майна, розміщеного на спірних земельних ділянках.
2.3. Окремо апеляційний суд зазначив, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору. Тому спір у цій справі № 910/127/21 є приватноправовим і за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичних осіб.
Той факт, що позов у справі пред`явлено на підставі статті 376 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України до юридичної особи, яка, за доводами Прокурора, використовує земельні ділянки не за цільовим призначенням, не може бути підставою для розгляду спору господарськими судами, адже предмет спору безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб та за суб`єктним складом має розглядатися в порядку цивільного судочинства.
Спір у вказаній справі перебуває у площині земельних відносин, оскільки позов пред`явлено власником з метою усунення перешкод у реалізації його прав на відповідні земельні ділянки, зокрема і шляхом знесення будівель і споруд.
За таких обставин та з посиланням на усталену практику Верховного Суду про те, що справи у спорах, які виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, суд апеляційної інстанції і закрив провадження у справі, роз`яснивши Позивачу право подати заяву про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
2.4. Прокурор та КМДА не погодилися з такою постановою суду апеляційної інстанції та скористалися правом її касаційного оскарження.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
3.1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Прокурора відкрито 24.12.2025 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.2. Прокурор у касаційній скарзі просить Суд скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 та залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024.
3.3. Доводами касаційної скарги Прокурор визначив застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а саме:
- від 03.04.2024 у справі № 916/4093/21, від 21.02.2019 у справі № 908/1141/15, від 15.05.2020 у справі №904/897/19, від 17.10.2022 у справі № 904/6084/21, від 06.02.2025 у справі № 908/3468/13, від 12.07.2024 у справі № 910/5925/15, від 07.05.2025 у справі № 904/6015/20, від 10.04.2025 у справі № 914/2161/23, від 22.08.2024 у справі № 910/12559/20, від 24.05.2024 у справі № 910/4552/23, від 15.12.2021 у справі № 914/1334/20, від 19.06.2018 у справі № 910/18705/17, від 03.06.2019 у справі № 910/6767/17, від 25.10.2019 у справі № 910/16430/14, від 07.05.2025 у справі № 904/6015/20, від 10.04.2025 у справі № 914/2161/23, від 06.02.2025 у справі № 908/3468/13, від 22.08.2024 у справі № 910/12559/20 (щодо застосування статей 17, 254, 264 Господарського процесуального кодексу України); 
- від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19, від 11.09.2019 у справі № 922/393/18, від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 та від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15 (про застосування статті 269 Господарського процесуального кодексу України щодо можливості врахування додаткових доказів);
- від 10.10.2018 у справі № 520/17520/14-ц, від 24.07.2019 у справі № 910/10932/17, від 28.04.2021 у справі № 461/5170/18, від 23.04.2024 у справі № 904/994/22, від 29.05.2024 у справі № 753/5575/20, від 28.05.2024 у справі № 464/104/16, від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15, від 23.05.2019 у справі № 922/3707/17, від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 07.10.2020 у справі № 920/728/18, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (щодо застосування статей 375, 376 Цивільного кодексу України);
- від 05.09.2023 у справі № 916/3674/19 (щодо застосування положень статті 20 Господарського процесуального кодексу України та статті 19 Цивільного процесуального кодексу України).
3.4. Касаційне провадження за касаційною скаргою Київської міської державної адміністрації відкрито 24.12.2025 на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.5. КМДА у своїй касаційній скарзі просить Суд скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 та залишити рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 без змін. 
При цьому Позивач зазначає, що фактично постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 переглянуто постанову Верховного Суду від 17.04.2025, оскільки останньою залишено в силі рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024. За доводами КМДА, апеляційна скарга на судове рішення може бути подана лише до його перегляду Верховним Судом.
3.6. Доводами касаційної скарги КМДА є: 
- відсутність висновку Верховного Суду щодо тлумачення частини першої статті 17 та частини першої статті 254 Господарського процесуального кодексу України в аспекті можливості перегляду рішення суду першої інстанції після його перегляду Верховним Судом за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у розгляді справи;
- неврахування апеляційним судом при ухваленні оскаржуваної постанови висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10.01.2024 у справі № 916/619/22 (від яких суд касаційної інстанції не відступив при ухваленні постанови від 17.04.2025 у цій справі № 910/127/21).
3.7. НАВС у наданому відзиві на касаційні скарги Прокурора та КМДА просить Суд залишити їх без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.
3.8. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у відзиві на касаційні скарги просять Суд залишити їх без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 - без змін.
3.9. До Суду надійшов також відзив на касаційні скарги від представника третіх осіб - фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому він просить відмовити у задоволенні касаційних скарг та залишити без змін оскаржувану постанову.
3.10. ТОВ "Фірма "Резон" у відзиві на касаційні скарги просить Суд залишити їх без задоволення.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. Відповідно до розпорядження КМДА від 02.07.1997 № 927 "Про оформлення Київському інституту внутрішніх справ МВС України права користування земельних ділянок для обслуговування та експлуатації бази відпочинку і оздоровлення курсантів на 22-му км Харківського шосе та учбового комплексу на вулиці Колекторній, 4 у Харківському районі" вказаному інституту, правонаступником якого є Відповідач, оформлено (за умови виконання пункту 4 цього розпорядження) право користування земельними ділянками загальною площею 29,92 га для обслуговування та експлуатації бази відпочинку і оздоровлення курсантів на 22-у км Харківського шосе в місті Києві, у зв`язку з передачею останньому будівель і споруд згідно з договором від 15.06.1996 та актом приймання-передачі від 11.09.1996, у тому числі:
- право постійного користування земельною ділянкою площею 6,2 га, відведеною згідно з рішенням виконавчого комітету Київської обласної Ради депутатів трудящих від 15.02.1954 № 180;
- право тимчасового довгострокового користування строком на 10 років земельною ділянкою площею 23,72 га, відведеною згідно з рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 01.11.1982 № 1764 "Про надання в користування Північно-українському ордена Леніна виробничому геологічному об`єднанню "Північукргеологія" земельної ділянки, на якій розташований піонер-табір "Алмазний".
4.2. На підставі вищевказаного розпорядження Відповідачу видано Державний акт на право постійного користування землею від 17.02.1998 серії I-КВ № 005423, відповідно до якого земельну ділянку площею 6,196 га надано для обслуговування та експлуатації бази відпочинку і оздоровлення курсантів на 22-у км Харківського шосе у Харківському (Дарницькому) районі міста Києва.
Крім того, на підставі розпорядженням КМДА від 02.07.1997 № 927 між нею та Відповідачем укладено договір від 17.02.1998 на право тимчасового користування землею площею 23 716,00 кв. м (у тому числі вкритих рослинністю 23 716,00 кв. м) строком на 10 років для обслуговування та експлуатації бази відпочинку і оздоровлення курсантів.
4.3. У подальшому рішенням Київської міської ради від 20.09.2012 № 126/8410 земельну ділянку площею 23,716 га надано у постійне користування для експлуатації та обслуговування бази відпочинку і оздоровлення курсантів за рахунок земель, оформлених відповідно до розпорядження КМДА від 02.07.1997 № 927, право користування якою посвідчено договором на право тимчасового довгострокового користування землею від 17.02.1998.
При цьому в матеріалах кадастрової справи наявний висновок Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу КМДА від 23.02.2011, згідно якого Відповідач зобов`язаний виконувати обов`язки землекористувача відповідно до вимог статті 96 Земельного кодексу України та використовувати земельну ділянку без зміни цільового призначення, а у випадку зміни цільового призначення - отримати дозвіл Київської міської ради відповідно до статті 20 цього кодексу.
4.4. Суди попередніх інстанцій встановили, що у подальшому земельні ділянки площею 6,196 га (кадастровий номер 8000000000:90:305:0002) та площею 23,716 га (кадастровий номер 8000000000:90:305:0001), розташовані на 22-му км Харківського шосе у Дарницькому районі міста Києва, зареєстровані на праві постійного користування за Академією.
4.5. Як вбачається з матеріалів справи, між НАВС і Товариством 27.07.2017 укладено Договір, предметом якого є права та зобов`язання сторін з будівництва на спірних земельних ділянках об`єктів з метою отримання кожною зі сторін своєї частини в збудованому об`єкті № 1 - житлово-рекреаційного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового та спортивно-оздоровчого призначення, та отримання НАВС об`єкта № 2 - навчального корпусу, а також будь-яких інженерно-технічних споруд, пов`язаних з ним, у порядку та на умовах, визначених цим правочином.
У пункті 7.4 вказаного правочину сторони прямо передбачили, що він не є договором про інвестиційну діяльність, спільну діяльність, доручення та управління майном.
Пунктами 4.2.1.2, 4.2.1.4 Договору (у редакції додаткової угоди від 08.04.2019 № 2) визначено, що НАВС отримує у власність 8 % житлової площі, що складає 4 224,95 кв. м) та 8 % нежитлової площі, що складає 1 693,22 кв. м об`єкта будівництва. У свою чергу Товариство отримує 92 % житлової площі, що складає 48 586,97 кв. м та 92 % нежитлової площі, що складає 7 572,45 кв. м об`єкта будівництва.
4.6. За змістом попереднього акта розподілу площ об`єкта до вищевказаного Договору від 15.05.2019 НАВС отримує житлові площі в розмірі 2 817,48 кв. м, а Товариство - решту житлових площ у розмірі 49 994,44 кв. м та 100 % корисних площ нежитлових приміщень, що становить 21 165,32 кв. м.
4.7. Згідно з наявною у матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за Товариством 14.12.2018 зареєстровано на праві власності об`єкт незавершеного будівництва -цілісний майновий комплекс готовністю 35 %, який знаходиться на земельних ділянках з кадастровими номерами: 8000000000:90:305:0002 та 8000000000:90:305:0001, розташованими на 22-у км Харківського шосе у Дарницькому районі міста Києва. Проте в подальшому 21.10.2019 в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис про скасування права власності на вказаний об`єкт.
4.8. У листопаді 2020 року Департаментом земельних ресурсів КМДА за запитом Прокурора проведено виїзну перевірку спірних земельних ділянок, за результатом якої складено Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 30.11.2020, яким зафіксовано наступне:
- на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:305:0001 розташовано споруду відділу продажу, ротонду, зелені насадження, водойму, розташовано капітальну будівлю з дерев`яною надбудовою другого поверху та на частині берега влаштовано дерев`яний настил. На території земельної ділянки здійснено розриття та завезено ґрунт. При в`їзді на територію земельної ділянки розташовано арку з воротами та споруду, у якій розміщується охорона;
- земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:305:0002 використовується для організації та ведення будівельних робіт. На території земельної ділянки проводиться будівництво трьох будинків (побудовано 6 та 7 поверхів), побудовано фундамент та викопано три котловани. Крім того, на території земельної ділянки розташовані побутові приміщення для будівельників, будівельні матеріали, залишки стін зруйнованих будівель та споруд. Паспорт об`єкта будівництва відсутній;
- земельні ділянки огороджені спільним парканом;
- відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті Державної архітектурно будівельної інспекції України, замовнику будівництва, а саме НАВС, зареєстровано дозвіл на будівельні роботи з будівництва об`єкта "Будівництво житлово-рекреаційного житлового комплексу; м. Київ, вул. Харківське шосе, 22-й км".
4.9. Як вбачається з листа Департаменту земельних ресурсів КМДА, право постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:305:0002 площею 6,196 га розпорядженням КМДА від 02.07.1997 № 927 оформлено "для обслуговування та експлуатації бази відпочинку і оздоровлення курсантів"
4.10. При ухваленні судових рішень у справі судами були враховані наявні у справі матеріали, зокрема: 
- містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по Харківському шосе, 22-й км, від 26.08.2015 № 11058/0/12/27-15, видані Департаментом містобудування та архітектури КМДА на замовлення НАВС щодо можливості забудови двох земельних ділянок і містять Основні техніко-економічні показники об`єкта будівництва, зокрема, можливості будівництва житлово-рекреаційного комплексу, житлових будинків тощо;
- дозвіл на виконання будівельних робіт від 09.08.2019, виданий Державною архітектурно-будівельною інспекцією (з відповідними змінами від 14.09.2021 та 28.09.2023), відповідно до якого замовником є Відповідач, об`єкт будівництва - будівництво житлово-рекреаційного житлового комплексу, місце розташування об`єкта - м. Київ, вул. Харківське шосе, 22-й км;
- висновок експертів від 19.10.2023 № 26184/21-41 про те, що фактичне використання спірних земельних ділянок Академією не суперечить цільовому призначенню останніх, а також те, що на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:305:0001 будівництво станом на 09.06.2022 взагалі не проводилося.
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні прокурорів та представників учасників, дослідивши наведені у касаційних скаргах та відзивах на них доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
5.3. Предметом касаційного перегляду є постанова суду апеляційної інстанції, ухвалена за результатами розгляду апеляційних скарг ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , якою скасовано рішення суду першої інстанції та закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Переглянувши вказану постанову апеляційного суду в межах доводів касаційних скарг Прокурора та КМДА, Верховний Суд приходить до висновку про її скасування з огляду на наступне.
5.4. Частиною першою статті 17 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
5.5. Згідно з положеннями частини першою статті 254 Господарського процесуального кодексу України учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Отже вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи та особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та/або обов`язків.
5.6. Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
5.7. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її 1) право, 2) інтерес, 3) обов`язок.
Подібні висновки викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема від 05.11.2020 у справі № 912/837/19, від 20.09.2021 у справі № 910/6681/20, від 19.01.2023, від 18.09.2023 у справі № 914/1334/20, від 04.10.2023 у справі № 910/1005/23, від 16.10.2023 у справі № 914/794/21, від 02.05.2025 у справі № 903/417/24.
5.8. Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 17, 254 Господарського процесуального кодексу України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та/або обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.
5.9. Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про такі права та обов`язки. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Наведене відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2019 у справі № 908/1141/15, від 15.05.2020 у справі № 904/897/19, від 21.08.2024 у справі № 914/2444/23, від 15.05.2020 у справі № 904/897/19, від 26.01.2026 у справі № 907/822/24, від 28.01.2026 у справі № 914/1875/16.
5.10. У свою чергу, суд апеляційної інстанції відповідно до приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; у суді апеляційної інстанції не приймаються та не розглядаються вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
5.11. В такий спосіб суд апеляційної інстанції після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, який подав апеляційну скаргу, та про які конкретно.
У разі, якщо скаржник лише робить припущення, що оскаржуване рішення може вплинути на його права, інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що оскаржуваним рішенням вирішено його права, інтереси та/або обов`язки, то такі посилання з огляду на наведене вище не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги. Про зазначене виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 921/730/13.
5.12. Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 264 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а, отже, немає і суб`єкта апеляційного оскарження. Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 910/10364/16, від 28.08.2023 у справі № 910/15967/21, від 14.09.2023 у справі № 910/17544/20 та враховані судом апеляційної інстанції.
5.13. Як вбачається з матеріалів цієї справи № 910/127/21, апеляційний суд, дослідивши та надавши оцінку матеріалам справи та доводам апеляційних скарг ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , дійшов висновку, що предмет спору безпосередньо стосується прав цих фізичних осіб, вказаний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а провадження у даній справі підлягає закриттю.
5.14. Як наслідок, суд апеляційної інстанції скасував рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 та закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи скаржників та учасників справи щодо суті спору не розглядалися і не оцінювалися, оскільки відповідний розгляд підлягає здійсненню за правилами цивільного судочинства.
5.15. Верховний Суд з такими висновками не погоджується та додатково вказує, що особи, які не брали участі у справі, можуть оскаржити рішення суду лише за умови, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. При цьому процесуальні норми відмежовують особу, про права, інтереси та (або) обов`язки якої суд вирішив питання, та особу, на права та обов`язки якої може вплинути рішення господарського суду (стаття 50 Господарського процесуального кодексу України); їх статуси не є тотожними.
5.16. Наслідки незалучення до участі у справі особи, на права та обов`язки якої може вплинути рішення господарського суду, передбачені статтею 51 Господарського процесуального кодексу України, за частиною другою якої у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи, обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.
5.17. Питання про те, чи є судове рішення таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись, виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту таких судових рішень.
5.18. Як вже зазначалося, судове рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. 
5.19. Зі змісту судових рішень у цій справі № 910/127/21 вбачається, що суди упродовж тривалого часу розглядали спір про припинення права постійного користування НАВС та про зобов`язання останньої повернути спірні земельні ділянки власнику - КМДА - та привести їх у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.
Тобто всі позовні вимоги у цій справі № 910/127/21 звернуті до Відповідача (Академії), і спір вирішено місцевим господарським судом у відкритому судовому засіданні, виходячи із суб`єктного складу його учасників на момент розгляду справи. Під час такого розгляду заявники апеляційних скарг ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також інші фізичні особи, залучені до участі у справі вже судом апеляційної інстанції 22.10.2025, учасниками спірних правовідносин не були, будь-якого відношення до спірного майна (земельних ділянок) не мали, жодних суджень про права, інтереси, свободи та/або обов`язки цих скаржників або можливості їх зміни на майбутнє ані мотивувальна, ані резолютивна частини рішення суду першої інстанції від 06.06.2024 не містять.
При цьому посилання суду апеляційної інстанції про порушення прав скаржників як інвесторів не тільки не враховує відповідні висновки Верховного Суду у цій справі, які були предметом дослідження відповідних доводів учасників справи, але й не відповідає правовій природі інвестиційних договорів, як діяльності під час якої оцінка її ризиків, а також можливих негативних наслідків цілком покладається саме на таку особу. При цьому якщо порушення законодавства мало очевидний характер, а дії осіб не відповідали нормам законодавства, то ігнорування таких ризиків в свою чергу позбавляє особу можливості посилатися на добросовісність набуття своїх прав.
Отже, Суд не заперечує, що права інвесторів можуть/мають розглядатися як право на майно та підлягати захисту в суді, водночас у зазначеній справі вони мають правову природу відмінну від прав на земельні ділянки, а суб`єктний склад таких спорів є відмінним від того який розглядається Судом. 
Іншими словами порушення законодавства одними особами не може легітимізуватися шляхом укладення ними угод з іншими з метою створення неможливості або ускладнення захисту своїх прав заінтересованими особами права яких порушені, виконання судових рішень.
5.20. За нормами статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, за власною ініціативою або за заявою учасників справи можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.
5.21. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також інші фізичні особи до суду першої інстанції з відповідною заявою про залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб (будучи, за їх твердженнями, інвесторами) не зверталися. При цьому як було встановлювалося Верховним Судом при розгляді цієї справи відповідне інформування про наявність судових спорів, результати їх розгляду, а також позицію у справі регулярно оприлюднювалися забудовником своїй на веб-сторінці.
5.22. Відповідно до частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Отже, своєчасне звернення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до суду з відповідною заявою про залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб залежало виключно від їх волевиявлення, у зв`язку з чим вони несуть ризик настання наслідків, пов`язаних з невчиненням ними відповідних процесуальних дій.
5.23. В такий спосіб Верховний Суд спростовує висновки суду апеляційної інстанції про те, що рішення місцевого господарського суду від 06.06.2024, ухвалене по суті спору, будь-яким чином впливає на права, обов`язки чи інтереси вищезазначених фізичних осіб. 
5.24. При цьому колегія суддів зазначає, що апеляційним судом було допущено процесуальне порушення під час процедури апеляційного провадження у справі, оскільки право власності скаржників на квартиру зареєстровано вже після ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі від 06.06.2024.
5.25. Відтак Верховний Суд акцентує увагу на відсутності матеріально-правового зв`язку між прийнятим у цій справі судовими рішеннями від 06.06.2024 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які не були учасниками спірних правовідносин у суді першої інстанції, позовні вимоги до них не заявлялися та обов`язку повернути земельні ділянки КМДА чи/та привести їх у придатний для використання стан для них судовим рішенням не встановлено.
Отже господарський суд апеляційної інстанції встановивши зазначене повинен був закрити апеляційне провадження, натомість дійшов висновку про те, що оскаржуване в апеляційному порядку судове рішення прийнято про права та обов`язки осіб, які не були залучені до розгляду справи та залучив їх у якості третіх осіб.
Зазначене в подальшому призвело до наступних процесуальних наслідків у вигляді розгляду апеляційних скарг по суті та безпідставного закриття провадження у справі з мотивів необхідності розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства.
5.26. Так, в контексті аналізу доводів заявників апеляційних скарг про те, що за наслідками виконання оскаржуваного судового рішення знесенню та фізичному знищенню підлягає їх власне житло, Верховний Суд зазначає, що, на відміну від законодавства, яке діє erga omnes (щодо всіх, тобто з правовим ефектом щодо невизначеного кола суб`єктів), судове рішення у приватноправовому спорі діє inter partes (тобто з правовим ефектом тільки для сторін у справі). 
5.27. Судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення (у цій справі - НАВС), і не визначає права чи обов`язки інших осіб. Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у справах, зокрема, № 19/028-10/13, № 504/2457/15 та № 32/77т.
Разом з тим, залучення до участі у справі інших осіб (у даному випадку - фізичних осіб) не повинно створювати штучних підстав для зміни підсудності справи.
5.28. Крім того, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, яка підлягає врахуванню судом, предметна юрисдикція спору визначається на момент подання позову до суду, а подальша зміна суб`єктного складу, обставин справи тощо не впливає на юрисдикцію спору, яка правильно визначена при відкритті провадження у справі, тобто не змінює її.
Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду викладала, зокрема, при розгляді справ № 990/364/24 та № 902/1159/22.
5.29. В такий спосіб доводи касаційних скарг Прокурора та КМДА у цій частині знайшли своє підтвердження та свідчать про відсутність у апеляційного суду підстав для закриття провадження у справі.
5.30. Наведені доводи є достатніми для спростування висновків суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
5.31. Отже резюмуючи, колегія суддів враховує, що місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги у оскаржуваному ОСОБА_5 і ОСОБА_6 рішенні від 06.06.2024, вказав на те, що право власності на об`єкти будівництва станом на час розгляду справи у встановленому законом порядку за третіми особами зареєстровано не було.
На це акцентовано і в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 17.04.2025, якою вказане рішення у цій справі № 910/127/21 залишено в силі та відповідно набуло чинності.
При цьому, задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання Відповідача повернути Позивачу спірні земельні ділянки з приведенням їх в придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд, місцевий господарський суд послався на те, що їх задоволення шляхом демонтажу (знесення) об`єктів, незаконно зведених на спірних земельних ділянках, не порушуватиме права власності третіх осіб з огляду на відсутність державної реєстрації за ними права власності на об`єкти будівництва станом на час розгляду цієї справи.
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові у цій справі від 17.04.2025, інвестори перед укладенням договорів купівлі-продажу майнових прав на майбутні житлові та нежитлові приміщення у спірній забудові, ознайомившись зі змістом земельного та цивільного законодавства, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про відсутність у відповідача документів, що посвідчують відведення земельної ділянки під забудову. Не перевіривши наявність таких документів, відповідні особи фактично взяли на себе ризики, пов`язані, в тому числі із можливим знесенням самочинно збудованих об`єктів будівництва.
5.32. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 сформулювала висновок про те, що судове рішення, ухвалене у справі, ні за яких обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб. Судове рішення діє виключно "inter partes" (між сторонами). Водночас навіть за наявності таких осіб рішення у справі не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі.
5.33. Водночас заявники апеляційних скарг не надали суду доказів про те, що при інвестуванні коштів у об`єкт будівництва на спірних земельних ділянках вони не мали можливості ознайомитися з правовстановлюючими документами забудовника (ТОВ "Фірма "Резон") на вказані ділянки, дослідити обставини їх нецільового використання постійним землекористувачем та очевидну неправомірність такого будівництва і утриматися від придбання прав на майбутній об`єкт. Недоведення заявниками таких обставин виключає обставини втручання у їх право на мирне володіння майном.
5.34. Зважаючи на викладене Суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм процесуального права та без урахування правових висновків суду касаційної інстанції, що є підставою для її скасування та залишення в силі рішення місцевого господарського суду.
5.35. При цьому інші доводи касаційних скарг (зокрема і передбачені пунктом 3 часини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України) Верховним Судом не розглядаються, оскільки суд апеляційної інстанції також не розглядав та не оцінював доводи апеляційних скарг щодо суті спору з огляду на підстави закриття провадження у справі, про що прямо зазначив у оскаржуваній постанові від 12.11.2025.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
6.2. Так відповідно до частин першої-п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.3. Згідно з частинами першою, другою статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6.4. За змістом пункту 4 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
6.5. Відповідно до статті 312 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
6.6. За таких обставин колегія суддів вважає, що касаційні скарги Прокурора та Позивача необхідно задовольнити.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Правила розподілу судових витрат визначені в статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Так відповідно до пункту 2 частини першої цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на задоволення касаційних скарг та залишення в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, Суд розподіляє сплачений скаржниками судовий збір шляхом покладення таких витрат на Відповідача у справі - НАВС.
7.2. Як вбачається з матеріалів справи, за подання Прокурором та Позивачем касаційних скарг підлягав до сплати судовий збір у розмірі по 13 452,80 грн (2 102 грн*4*200%*0,8, тобто сума, що підлягає сплаті за одну позовну вимогу, помножена на кількість позовних вимог, помножена на 200% за подання касаційної скарги, помножена на коефіцієнт 0,8 за подання скарги через підсистему "Електронний суд"). 
Проте згідно платіжних інструкцій від 28.11.2025 № 2734 (а.с.11 том 13) та від 09.12.2025 № 702 (а.с.155 том 13) відповідно Київською міською прокуратурою та КМДА сплачено судовий збір по 16 816 грн, до того ж останньою в розмірі більшому ніж було прямо визначено в ухвалі Верховного Суду про залишення касаційної скарги без руху.
7.3. Зважаючи на викладене колегія суддів зазначає, що фактична сплата Скаржниками судового збору у більшому розмірі не є підставою для розподілу Судом всієї сплаченої суми шляхом покладання таких витрат на сторону, не на користь якої ухвалено судове рішення (на Відповідача). 
7.4. В такий спосіб стягненню з Академії на користь кожного зі скаржників підлягає судовий збір лише у тій частині, у якій він мав бути сплачений ними за подання касаційної скарги, тобто по 13 452,80 грн.
7.5. Водночас скаржники (платник судового збору) не позбавлені права звернутися до Суду з відповідними клопотаннями про повернення з Державного бюджету надмірно сплаченого судового збору. 
Керуючись статтями 129, 240, 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги заступника керівника Київської міської прокуратури та Київської міської державної адміністрації задовольнити.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 у справі № 910/127/21 скасувати.
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 у справі № 910/8646/19 залишити в силі.
4. Стягнути з Національної академії внутрішніх справ на користь Київської міської прокуратури 13 452,80 грн (тринадцять тисяч чотириста п`ятдесят дві грн 80 коп) у відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
5. Стягнути з Національної академії внутрішніх справ на користь Київської міської державної адміністрації 13 452,80 грн (тринадцять тисяч чотириста п`ятдесят дві грн 80 коп) у відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
6. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік 

І. Міщенко