УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 757/5113/25-к
провадження № 51-478ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого  ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 січня 2026 року,
встановив:
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність органу досудового розслідування, яка полягає у не розгляді її клопотання щодо виконання трьох судових рішень, про які йдеться у клопотанні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 січня 2026 року у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на указану вище ухвалу слідчого судді відмовлено на підставі ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені вище судові рішення, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень, копія яких наявна у Єдиному державному реєстрі судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Насамперед колегія суддів зауважує, що ухвала слідчого судді місцевого суду не є предметом перегляду Верховного Суду, оскільки зазначене судове рішення не входить до переліку тих рішень, які, з огляду на приписи ст. 310 КПК у взаємозв`язку з нормами ч. 4 ст. 424 цього Кодексу, можуть бути оскаржені у касаційному порядку.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Отже, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження стосовно вимог касаційної скарги про скасування ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2025 року з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК.
Щодо вимог касаційної скарги про скасування ухвали Київського апеляційного суду від 09 січня 2026 року, колегія суддів виходить з того, що зазначене судове рішення є предметом перегляду суду касаційної інстанції, проте доходить висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, з огляду на таке.
Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень, інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Як убачається з оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції, цей суд відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2025 року з тих підстав, що це судове рішення не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
З указаними мотивами погоджується й суд касаційної інстанції.
Реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом, про що йдеться в офіційному тлумаченні положень ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до апеляційних або касаційних судів (п. 25 Рішення у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 січня1970 року та п. 65 Рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Водночас у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути. 
Такі обмеження права на апеляційне оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування встановлені приписами статей 307, 309, 392 КПК. 
Відповідно до частини 3 статті 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом. Перелік ухвал слідчих суддів, які під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, передбачений ч. 3 ст. 307 та частинами 1, 2 ст. 309 КПК. З огляду на імперативний спосіб регулювання кримінальних процесуальних відносин перелік розширеному тлумаченню не підлягає.
Суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці законності ухвали слідчого судді лише у випадках, якщо слідчий суддя постановив рішення не передбачене кримінальним процесуальним законом, оскільки право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі п. 17 ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 24 КПК (висновок про застосування норми права, викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 23 травня 2018 року в справі № 237/1459/17, провадження 
№ 13-19кс18).
Натомість постановлення слідчим суддею ухвали про відмову в задоволенні скарги на бездіяльність прокурора, яка полягає у не розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 220 КПК, недвозначно врегульовано кримінальними процесуальними нормами, викладеними в п. 1 ч. 1 ст. 303, п. 4 ч. 2 ст. 307 КПК. Неможливість оскарження таких рішень в апеляційному порядку безпосередньо виходить із приписів статей 307, 309 цього Кодексу. 
Таким чином, суддя апеляційного суду, дотримуючись вимог ч. 3 ст. 307, ст. 309 КПК, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ухвала слідчого судді про відмову в задоволенні скарги на бездіяльність прокурора, яка полягає у не розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 220 КПК, не підлягає перегляду в апеляційному порядку. 
Оскаржена ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 372, 419 КПК, вона є належним чином вмотивованою, обґрунтованою та такою, що не включає в себе будь-яких суперечливих тверджень.
Касаційна скарга не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з її змісту та змісту оскаржених судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 січня 2026 року.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3