УХВАЛА

24 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 907/1080/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г., 

за участю представників:

позивача - Майора І. В.,

відповідача - Левицького А. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Карпатський лісовий офіс"
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.10.2025 (судді: Орищин Г. В. - головуючий, Галушко Н. А., Желік М. Б.) і рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.04.2025 (суддя Лучко Р. М.) у справі
за позовом Воловецького колективного підприємства "Агрошляхбуд"
до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Карпатський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"
про визнання договору про встановлення земельного сервітуту укладеним,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року Воловецьке колективне підприємство "Агрошляхбуд" (далі - Воловецьке КП "Агрошляхбуд") звернулося до Господарського суду Закарпатської з позовом (з урахуванням уточнень) до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Карпатський лісовий офіс" (далі - ДСГП "Ліси України" в особі філії "Карпатський лісовий офіс") про визнання укладеним між сторонами у справі з дня набрання рішенням суду у цій справі законної сили договору про встановлення земельного сервітуту в редакції, наведеній позивачем у прохальній частині позовної заяви. 
На обґрунтування позову позивач посилався на те, що він як власник спеціального дозволу на користування надрами від 05.10.1994 № 184 має право на встановлення земельного сервітуту на частину земельної ділянки, кадастровий номер 2121584500:12:001:0003, що перебуває на праві постійного користування у відповідача, для потреб геологічного вивчення згідно з межами ділянки надр за вказаним дозволом на користування надрами та будівництва і розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності відповідно до розробленої ПП "Закарпатський інститут землеустрою" технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, яка становить 2,6517 га та в межах строку дії дозволу на спеціальне користування надрами. Проте відповідач безпідставно ухиляється від укладення договору про встановлення земельного сервітуту.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 14.04.2025 позов задоволено частково. Визнано укладеним між сторонами у справі з дня набрання рішенням суду в цій справі законної сили договір про встановлення земельного сервітуту та викладено у резолютивній частині його редакцію. В іншій частині позову відмовлено.
Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що позивачеві видано спеціальний дозвіл на користування надрами для видобування корисних копалин, у зв`язку з тим, що межі надр родовища накладаються на частину спірної земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні відповідача, зважаючи на те, що позивач вчиняв дії з метою встановлення земельного сервітуту, а відповідач не надав належної мотивованої відмови у такому, а також враховуючи неможливість задоволення такої потреби позивача в інший спосіб, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання укладеним договору оплатного строкового земельного сервітуту. Разом із тим суд першої інстанції надав оцінку редакції запропонованого позивачем до укладання договору про встановлення земельного сервітуту та установив, що положення пункту 3.1 договору щодо плати за сервітут не відповідають актуальній індексації нормативної грошової оцінки землі станом на дату ухвалення рішення у справі. Водночас, як установив суд, між сторонами відсутній спір в частині визначення площі спірної земельної ділянки, а встановлення у пункті 6.1 запропонованої позивачем редакції договору строку чинності сервітуту з можливістю автоматичної пролонгації у випадку продовження строку дії спеціального дозволу (пункт 6.2) узгоджується з положеннями частини 2 статті 100 Земельного кодексу України та частини 4 статті 66 Земельного кодексу України.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 23.10.2025 рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.04.2025 залишено без змін із тих самих підстав.
Не погоджуючись із рішенням і постановою судів попередніх інстанцій, ДСГП "Ліси України" в особі філії "Карпатський лісовий офіс" звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.10.2025 і рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.04.2025 у цій справі та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові повністю.
На думку скаржника, судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення статей 98, 99, 66 Земельного кодексу України та статті 638 Цивільного кодексу України, а також не враховано правові висновки Верховного Суду щодо умов встановлення сервітуту (зокрема неможливість задоволення потреб у інший спосіб, необхідність вжиття особою дій щодо встановлення сервітуту), викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 911/2701/17, у постановах Верховного Суду від 05.11.2024 у справі № 923/898/21, від 20.09.2018 у справі № 918/370/17, від 19.06.2019 у справі № 925/603/18. Звідси скаржником підставою касаційного оскарження визначено положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Воловецьке КП "Агрошляхбуд" у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти її доводів, просить закрити касаційне провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, оскільки наведена скаржником підстава, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 вказаного Кодексу не обґрунтована, або у випадку розгляду по суті касаційної скарги - залишити без змін оскаржені у справі судові рішення як законні та обґрунтовані, а касаційну скаргу - без задоволення.
Як установили попередні судові інстанції та це підтверджено матеріалами справи, 05.10.1994 Державною службою геології та надр України видано Воловецьке КП "Агрошляхбуд" спеціальний дозвіл на користування надрами за реєстраційним № 184, строк дії якого неодноразово продовжувався, востаннє до 05.10.2034 за наказом від 02.06.2022 № 172.
За змістом спеціального дозволу вид користування надрами відповідно до статті 14 Кодексу України про надра, статті 13 Закону України "Про нафту і газ" і пункту 5 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами - видобування корисних копалин; мета користування надрами - видобування пісковиків, придатних для виробництва щебню будівельного; назва родовища - Присліпське родовище із зазначенням його координат з системи Pulkovo-4 в WGS-84, місцезнаходження: Закарпатська обл., Мукачівський р-н; прив`язка на місцевості відповідно до адміністративно-територіального устрою України: 1,5 км на північний захід від с. Ялове; площа родовища 5,5 га.
Спеціальний дозвіл містить також посилання на угоду про умови користування ділянкою надр, яка є невід`ємною частиною спеціального дозволу і визначає умови користування ділянкою надр - від 27.07.2022 № 184, та яка укладена між Державної службою геології та надр України та позивачем у справі.
Згідно з наданою позивачем картографічною схемою до спеціального дозволу частина ділянки залягання корисних копалин розташована на земельній ділянці, кадастровий номер 2121584500:12:001:0003.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.09.2024 за № 397116044 земельна ділянка, кадастровий номер 2121584500:12:001:0003, площею 895,549 га перебуває у державній власності, від імені якої повноваження власника виконує Закарпатська обласна державна адміністрація, право постійного користування земельною ділянкою відповідно до рішення про державну реєстрацію речових прав від 14.09.2022 (індексний номер 64798468) на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою номер І-ЗК000306 від 21.11.1997 зареєстроване за ДСГП "Ліси України".
Відповідно до розробленої у 2023 році ПП "Закарпатський інститут землеустрою" на замовлення позивача технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, кадастровий номер 2121584500:12:001:0003, на яку поширюється право сервітуту, площа такої частини становить 2,6517 га, що, між іншим, не заперечується відповідачем.
Господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що з наданої позивачем технічної документації вбачається також встановлення меж частини земельної ділянки, кадастровий номер 2121584500:12:001:0003, на яку поширюється право сервітуту, площею 2,6517 га, координати поворотних кутів меж такої частини.
Також, як установили суди, ДСГП "Ліси України" в особі філії "Свалявське лісове господарство" у листі від 23.11.2023 № 1260/21.27-2023 запропонувало позивачеві встановити земельний сервітут, зокрема в межах спеціального дозволу - право на користування земельною ділянкою для видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення.
У свою чергу, позивач звернувся до ДСГП "Ліси України" в особі філії "Свалявське лісове господарство" з листом від 12.01.2024 № 162 "Щодо укладення договору про встановлення земельного сервітуту", до якого долучив проєкт договору про встановлення земельного сервітуту, розрахунок плати за встановлення права сервітутного користування земельною ділянкою, копію спеціального дозволу та розроблену на замовлення позивача технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, кадастровий номер 2121584500:12:001:0003.
Проте відповідач у листі від 29.01.2024 № 99/21.27-2024 відмовив позивачеві в укладенні договору про встановлення земельного сервітуту в запропонованій позивачем редакції, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка фігурує у кримінальних провадженнях, а тому філія не може підтвердити відсутність арештів та/або заборон на спірну земельну ділянку.
Позивач повторно звернувся до відповідача з листом-пропозицією щодо укладення договору земельного сервітуту (лист від 08.04.2024 № 26), долучивши до нього проєкт договору про встановлення земельного сервітуту, розрахунок плати за встановлення права сервітутного користування земельною ділянкою, копію спеціального дозволу та розроблену на замовлення позивача технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, кадастровий номер 2121584500:12:001:0003, листи ДСГП "Ліси України" в особі філії "Свалявське лісове господарство" від 23.11.2023 № 1260/21.27-2023, від 29.01.2024 № 99/21.27-2024, лист Воловецького КП "Агрошляхбуд" від 12.01.2024 № 162.
При цьому, як було встановлено судами попередніх інстанцій, проєкт договору про встановлення земельного сервітуту, який позивач надсилав відповідачеві разом із листом від 08.04.2024 № 26, відповідає редакції договору запропонованого до укладення позивачем у судовому порядку та викладеному ним у прохальної частини позовної заяви у цій справі (за виключенням зміни у найменуванні філії відповідача у зв`язку з реорганізацією філії "Свалявське лісове господарство" ДСГП "Ліси України"), що також, як зазначили суди, не заперечується відповідачем у справі.
Проте, розглянувши відповідний проєкт договору про встановлення земельного сервітуту, відповідач у листі від 02.05.2024 № 2936/2.3-2024 відмовив в укладенні спірного договору з посиланням на наявність спорів стосовно предмета договору та веденням позивачем господарської діяльності з видобування корисних копалин на землях лісогосподарського призначення без оформлення відповідних дозвільних документів на земельну ділянку.
Наведені обставини слугували підставою для звернення Воловецького КП "Агрошляхбуд" з позовом до ДСГП "Ліси України" в особі філії "Карпатський лісовий офіс" про визнання укладеним між сторонами у справі з дня набрання рішенням суду у цій справі законної сили договору про встановлення земельного сервітуту в редакції, наведеній позивачем у прохальній частині позовної заяви. 
Дослідивши обставини та наявні у ній докази, надавши оцінку умовам запропонованого до укладення у судовому порядку договору про встановлення земельного сервітуту, а також підставам відмови відповідача в укладенні спірного договору, урахувавши, зокрема положення статей 395, 401, 402, 403 Цивільного кодексу України, статей 66, 98, 100, 1241 Земельного кодексу України, попередні судові інстанції дійшли висновку, що у наведеному випадку наявні правові підстави для укладення між сторонами у справі з дня набрання рішенням суду в цій справі законної сили договору про встановлення земельного сервітуту в редакції, викладеній судом у резолютивній частині судового рішення.
Зокрема, суди попередніх інстанцій акцентували, що згідно з частиною 4 статті 66 Земельного кодексу України (на яку, серед іншого, на обґрунтування позову посилався позивач) земельні ділянки усіх форм власності та категорій надаються у користування власникам спеціальних дозволів на геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислову розробку, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислову розробку родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) на видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення шляхом встановлення земельних сервітутів згідно з межами ділянок надр та строками дії відповідних спеціальних дозволів на користування надрами, а також за межами таких ділянок надр для будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності (з автоматичним продовженням строку дії земельного сервітуту в разі продовження строку дії відповідного спеціального дозволу на користування надрами). Встановлення земельних сервітутів для зазначених цілей здійснюється без зміни цільового призначення таких земельних ділянок, крім земель природно-заповідного фонду, оздоровчого призначення, рекреаційного призначення, історико-культурного призначення.
Тобто положення Земельного кодексу України встановлюють можливість власника спеціального дозволу на видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення отримати у користування земельну ділянку в межах відповідних надр (або за межами, для будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності) шляхом встановлення земельного сервітуту. 
Попередні судові інстанції установили, що фактичні обставини справи свідчать, що позивач на підставі спеціального дозволу на користування надрами № 184 є надрокористувачем Присліпського родовища, площею 5,5 га, яке розташоване у Закарпатській обл., Мукачівський р-н, 1,5 км.- на північний захід від с. Ялове з видом користування надрами - для видобування корисних копалин та метою користування надрами - видобування пісковиків, придатних для виробництва щебеню будівельного, строком дії спеціального дозволу до 05.10.2034.
Відповідно до картографічної схеми до спеціального дозволу частина ділянки залягання корисних копалин знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 2121584500:12:001:0003, яка на підставі державного акта номер І-ЗК000306 від 21.11.1997 перебуває у постійному користуванні ДСГП "Ліси України" (рішення про державну реєстрацію речових прав від 14.09.2022, індексний номер 64798468), а відповідно до розробленої позивачем технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, кадастровий номер 2121584500:12:001:0003, на яку поширюється право сервітуту, площа такої частини становить 2,6517 га.
Отже, позивач як надрокористувач на підставі спеціального дозволу має право на встановлення земельного сервітуту згідно з межами ділянок надр та строком дії спеціального дозволу (а також за межами таких ділянок надр для будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності), в тому числі й сервітуту щодо спірної земельної ділянки.
Також встановлені у цій справі обставини свідчать, що позивач в порядку положень статті 1241 Земельного кодексу України неодноразово звертався до відповідача як землекористувача земельної ділянки з пропозицією щодо укладення договору земельного сервітуту, про що свідчать наявні у справі листи, та направляв відповідачеві проєкт договору про встановлення земельного сервітуту, технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту (з огляду на намір встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки (її частини). Тобто позивач як зацікавлена особа вчинив дії задля встановлення спірного земельного сервітуту.
Проте, як установили суди, згоди про таке із відповідачем досягнуто не було. 
За висновками попередніх судових інстанцій, відповідач не надав належної мотивованої відмови у встановленні земельного сервітуту у розумінні положень статті 1241 Земельного кодексу України; відмова відповідача від укладення договору про встановлення земельного сервітуту фактично позбавляє позивача можливості отримати доступ до надр та права користування такими об`єктами для здійснення ним своєї господарської діяльності в межах цілої ділянки Присліпського родовища на підставі спеціального дозволу на користування надрами. Водночас судами було враховано і те, що першочергово саме відповідач пропонував позивачеві встановити спірний земельний сервітут з метою видобування корисних копалин в межах спеціального дозволу позивача.
Наведені відповідачем підстави (ведення позивачем господарської діяльності без оформлення відповідних дозвільних документів на спірній земельній ділянці, наявність спорів щодо такої), які, на його думку, перешкоджають укладенню договору про встановлення земельного сервітуту, як зазначили суди попередніх інстанцій, не підтверджені належними та допустимими доказами, тому були відхилені ними як необґрунтовані.
Разом із тим, господарські суди попередніх інстанцій з`ясували, що запропонована позивачем до укладення редакція договору про встановлення земельного сервітуту загалом відповідає проєкту договору, який надсилався позивачем відповідачеві (за виключенням зміни у найменуванні філії відповідача у зв`язку з реорганізацією філії "Свалявське лісове господарство" ДСГП "Ліси України"); між сторонами відсутній спір в частині визначення площі земельної ділянки, яка підлягає передачі в сервітутне користування позивачеві; строк чинності сервітуту відповідає вимогам закону; водночас розмір щомісячної плати за встановлення сервітуту земельної ділянки у договорі занижений і має бути встановлений у розмірі 8098,33 грн замість 7599,42 грн. При цьому суди зазначили, що відповідач не наводив своїх зауважень і заперечень щодо істотних умов такого спірного договору.
За таких встановлених обставин, суди дійшли висновку, що позовні вимоги про визнання укладеним договору щодо оплатного, строкового земельного сервітуту обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню.
Згідно з положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Як уже зазначалося, на обґрунтування підстави касаційного оскарження скаржник посилався на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України і з цієї підстави було відкрито касаційне провадження.
Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних у справі рішення і постанови в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі. Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Проаналізувавши висновки, які викладені у перелічених скаржником постановах Верховного Суду щодо умов встановлення сервітуту, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що здійснене господарськими судами попередніх інстанцій правозастосування та висновки, наведені в оскаржуваних у цій справі судових рішеннях, не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження, оскільки у цій справі, що розглядається, та справах, на які посилається відповідач у касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону, що свідчить про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин.
У справі № 911/2701/17 спір стосувався встановлення постійного земельного сервітуту шляхом надання громадській організації та її членам права проїзду транспортним засобом до земельної ділянки, яка перебуває у неї в оренді, через земельну ділянку банку. При цьому суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився Верховний Суд, позов задовольнив та встановив постійний земельний сервітут у запропонований позивачем спосіб.
У справі № 923/898/21 спір стосувався встановлення строкового платного сервітуту шляхом надання товариству та його контрагентам щоденного цілодобового права проходу та проїзду транспортними засобами по існуючому проїзду. Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення у вказаній справі, виходив із того, що під час розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій встановлені та досліджені обставини справи, які не дають підстави вважати, що будь-якою стороною висловлювалася пропозиція про укладення саме договору про встановлення сервітуту.
У справі № 925/603/18 спір стосувався встановлення сервітуту щодо права цілодобового проходу та проїзду на велосипеді, проїзду на транспортному засобів членів гаражно-будівельного кооперативу. У цій справі спірним було питання площі земельної ділянки, необхідної для встановлення сервітуту. Суди встановили, що найменш обтяжливим для відповідача явно є сервітут площею 0,0539 га, яка й була погоджена відповідачем при оформленні позивачем технічної документації. Водночас позивач вважав доцільним визначення площі у 0,0806 га, проте, як зазначили суди, позивач не надав обґрунтованих пояснень, чому він відмовився від варіанту укладення сервітуту на площу 0,0539 га (саме на цих умовах він отримав погодження відповідача щоб стати його суміжним сусідом) і вимагає встановлення сервітуту більшої площі 0,0806 га, як і не пояснив він і те, як при цьому буде дотримано баланс інтересів сторін та чому сервітут саме площею 0,0806 га є найменш обтяжливим для відповідача.
У справі № 918/370/17 спір стосувався встановлення сервітуту щодо проходу через приміщення і в позові було відмовлено, оскільки фактичні обставини справи встановлені судами свідчать, що позивач просив суд встановити сервітут без зазначення строку та оплати, що суперечить самій суті встановлення сервітуту; позивачем не доведено належними та допустимими доказами як неможливості іншого доступу до своїх приміщень, окрім як шляхом встановлення сервітуту, так і факту вичерпання всіх способів для досягнення домовленості з відповідачем.
Натомість у цій справі, в якій подано касаційну скаргу, попередні судові інстанції достеменно встановили наявність умов, з якими положення законодавства пов`язують можливість встановлення земельного сервітуту з метою видобування корисних копалин в межах спеціального дозволу позивача, зокрема й неможливість задоволення таких потреб у інший спосіб, відсутність спору між сторонами щодо площі сервітуту, а також вжиття позивачем дій для оформлення сервітутних відносин, у тому числі звернення до відповідача з проєктом договору про встановлення земельного сервітуту та недосягнення між відповідачем і позивачем відповідної домовленості. 
Водночас у контексті частково процитованих скаржником окремих норм та висновків Верховного Суду, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови; саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Наведення постанов Верховного Суду з цитуванням окремих витягів з їх тексту без будь-якого обґрунтування подібності правовідносин із загальним посиланням на те, що судами попередніх інстанцій рішення ухвалені з порушенням норм матеріального права, не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
Висновки у зазначених справах виокремлені скаржником із контексту судових рішень безвідносно до спірних правовідносин і предмету спору у справі, що розглядається, у контексті досліджуваних судами у вказаних справах доказів та встановлених фактичних обставин, тому вказані для порівняння судові рішення не можуть бути релевантними до обставин цієї справи.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування господарськими судами у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію.
Для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваному судовому рішенні, скаржник має навести не особисті міркування щодо його незаконності та необґрунтованості, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди з урахуванням встановлених ними обставин справи.
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку доказам, наявним у справі, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.
Доводи скаржника фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків судів попередніх інстанцій, покладених в основу судових рішень, та стосуються виключно незгоди з встановленими попередніми судовими інстанціями обставинами справи, однак з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду. Незгода скаржника з ухваленими судовими рішеннями у справі або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться у них, не свідчить про їх незаконність. 
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
Звідси здійснене господарськими судами попередніх інстанцій правозастосування та їх висновки, покладені в основу судового рішення у цій справі, не суперечать правовим висновкам суду касаційної інстанції у вказаних у касаційній скарзі справах.
З огляду на зазначене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення і постанови судів попередніх інстанцій у справі з цієї підстави.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача на постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.10.2025 і рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.04.2025 у цій справі.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Карпатський лісовий офіс" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.10.2025 і рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.04.2025 у справі № 907/1080/24 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Головуючий Т. Б. Дроботова
Судді Н. О. Багай
Ю. Я. Чумак