ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2026 року
м. Київ
Справа № 552/3232/24
Провадження № 61-8910св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2024 року в складі судді Шаповал Т. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 березня 2025 року в складі колегії суддів Дорош А .І., Лобова О. А., Триголова В. М.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, встановлення фактів, що мають юридичне значення та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що 07 серпня 2015 року він та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Спільне життя з відповідачкою не склалося через втрату поваги та порозуміння, постійних сварок, з грудня 2022 року ОСОБА_2 проживає окремо від них з сином, фактичні шлюбні відносини припинено. 
Вказував, що він самостійно, без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері виховує та повністю утримує свого малолітнього сина, відповідачка участі в утриманні та вихованні сина не приймає.
Просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 ; встановити факт самостійного виховання та утримання малолітнього сина; встановити факт відсутності участі матері ОСОБА_2 у вихованні та утриманні сина; визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним як з особою, яка самостійно без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері виховує й повністю утримує сина, за адресою: АДРЕСА_1 , або будь-яким іншим місцем проживання чи перебування батька.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
21 листопада 2024 року рішенням Київського районного суду м. Полтави позов ОСОБА_1 задоволено частково. Шлюб, зареєстрований 07 серпня 2015 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , актовий запис № 89 - розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачці залишено прізвище ОСОБА_1 . Визначено місце проживання неповнолітнього - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 за його місцем проживання. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
05 березня 2025 року постановою Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2024 року залишено без змін.
Суд першої інстанції керувався тим, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін; враховуючи інтереси малолітнього ОСОБА_3 , необхідно визначити місце його проживання разом з батьком ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог: про встановлення факту того, що ОСОБА_1 самостійно, без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері ОСОБА_2 виховує та повністю утримує свого малолітнього сина, та про встановлення факту відсутності участі матері ОСОБА_2 у вихованні та утриманні сина, суд першої інстанції зазначив, а апеляційний суд з ним погодився, що батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано. Проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини, а проживання дитини з батьком не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дитину. Встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків. Оскільки ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав щодо свого сина ОСОБА_3 , а тому зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї як на матір вимогами законодавства України, і за таких обставин не можна вважати, що позивач самостійно виховує сина. Факт проживання відповідачки за межами території України не звільняє ОСОБА_2 як матір неповнолітнього ОСОБА_3 від обов`язку виховання та утримання її сина.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 березня 2025 року, в якій просить їх в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах:
- Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22, про те, що встановлення факту одноосібного виховання дитини батьком може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні;
- Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 311/563/20, про те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу (далі - СК) України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Заявник вважає, що чинним законодавством не заборонено у позовному провадженні встановлювати факт, що має юридичне значення, під час вирішення спору про право без пред`явлення позовних вимог про позбавлення батьківських прав, а факт одноосібного виховання дитини може бути встановлений, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
07 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб (а. с. 18).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 .
Неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з висновком органу Опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Подільської районної в м. Полтаві ради від 04 вересня 2024 року № 302, орган опіки та піклування вважає за доцільне, в інтересах дитини, визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 (а. с. 60, 61).
Відповідно до довідки від 18 січня 2024 року № 34, виданої директором гімназії № 18 Полтавської міської ради, ОСОБА_3 навчається у гімназії № 18 Полтавської міської ради з 01 вересня 2023 року. За час навчання у гімназії мати дитини - ОСОБА_2 до гімназії не з`являлася, дитину не приводила і не забирала. Батьківські зборони не відвідувала. Наразі дитина проживає та перебуває на утриманні батька (а. с. 23).
Із характеристики ОСОБА_3 , учня 1-го класу гімназії № 18 Полтавської міської ради від 18 січня 2024 року № 36 вбачається, що батько приділяє належну увагу вихованню сина, має на нього позитивний вплив, постійно підтримує зв`язок з класним керівником (а. с. 22).
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
У касаційному порядку оскаржено, а тому, відповідно, в касаційному порядку переглядається законність і обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту того, що він самостійно, без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері ОСОБА_2 виховує та повністю утримує свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та про встановлення факту відсутності участі матері ОСОБА_2 у вихованні та утриманні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Такі висновки формульовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22, на яку, зокрема, посилається заявник в касаційній скарзі.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені в статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
У пунктах 74, 75, 81, 84, 87, 88 постанови від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
У СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. 
У справі, що переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (зокрема умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання ним дитини та факту відсутності участі матері у вихованні та утриманні сина, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин і обґрунтовано виснували, що, оскільки підставою заявлення позивачем цих вимог є створення преюдиційного факту з метою подальшого вирішення спору про позбавлення відповідачки батьківських прав, такі вимоги входять у предмет доказування в іншому спорі батьків щодо виконання батьківських обов`язків. Позивач може звернутися з відповідним позовом до суду з метою встановлення і дослідження цих обставин у встановленому законом порядку. 
Окрім того, визначення місця проживання дитини з батьком уже свідчить про те, що дитина перебуває на його утриманні та вихованні, з урахуванням того, що шлюб між батьками розірвано і мати перебуває в іншому місці.
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновків Верховного Суду в постанові від 08 грудня 2021 року в справі № 311/563/20, є безпідставним, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Не є подібними обставинам справи, що переглядається, обставини в справі № 311/563/20, оскільки в цій справі розглядався позов про позбавлення батьківських прав.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішеннями судів попередніх інстанцій по суті спору і спростовуються матеріалами справи.
У частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржувалися, а тому, відповідно, в касаційному порядку не переглядалися.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі судові рішення в оскаржуваній частині підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 березня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення , є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська