УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року
м. Київ

справа № 521/12676/24
провадження № 61-1966ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
зацікавлена особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, 

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 23 січня 2025 року у складі судді Масленикова О. А. та постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є. С., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Садаклієв І. І. звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

На обґрунтування заяви зазначив, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Азербайджанський РСР. У 1981 році заявник поступив на навчання до Одеського інституту інженерів морського флоту. З 17 червня 1982 року по 18 червня 1984 року ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у лавах Радянської армії, після чого продовжив навчання в Одеському інституті інженерів морського флоту, яке закінчив у 1990 році та набув освіту за кваліфікацією інженера-механіка судових машин і механізмів. 29 листопада 1990 року заявник був прийнятий на роботу до молодіжного центру «Одеса» Малиновського РК ЛКСМУ м. Одеси, на посаду механіка і весь час до сьогодні постійно проживає на території України.

Приблизно у травні 2005 року, проживаючи у місті Балта Одеської області, заявник звернувся за консультацією до адвоката, прізвище якого він не пам`ятає, щодо отримання паспорта громадянина України. Адвокат повідомив йому, що за наявними в нього документами, необхідно в судовому порядку встановити юридичний факт постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року. При цьому адвокат повідомив заявнику, що в суд йому ходити не потрібно і через декілька місяців він віддасть йому рішення суду, після чого йому треба буде звернутись до паспортного столу для отримання паспорта.

У 2006 році ОСОБА_1 переїхав жити до міста Роздільна Одеської області. На прикінці 2006 року заявнику зателефонував адвокат, до якого звертався ОСОБА_1 , та повідомив йому, що рішення суду давно готово і знаходиться у нього. Заявник повідомив адвокату, що він зараз проживає у місті Роздільне і там прописався за Радянським паспортом. Адвокат повідомив що йому потрібно звернутися за отриманням паспорта громадянина України до Роздільнянського паспортного столу. Після того як адвокат передав заявнику рішення Балтського районного суду Одеської області, той звернувся до Розділянського РВ УМВС України в Одеській області 20 лютого 2007 року отримав там паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 .

Приблизно у травні 2022 року у заявника, за невідомих обставин зник паспорт громадянина України. З метою повторного отримання паспорту громадянина України, замість втраченого, заявник звернувся до Центру надання адміністративних послуг.

У червні 2022 року заявник отримав листа 15 червня 2022 року за підписом начальника Приморського відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, в якому йому було відмовлено.

Як було вище зазначено, з 1990 року ОСОБА_1 постійно проживав на території України, що підтверджується дипломом про набуття вищої освіти серії НОМЕР_2 , виданим 21 червня 1990 року Одеським інститутом інженерів морського флоту 21 червня 1990 року, реєстраційний номер 29491, трудовою книжкою серії НОМЕР_3 та показаннями свідків.

За встановленими обставинами заявник не має належного документального підтвердження вказаного факту, що унеможливлює його звернення до компетентних органів в Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, саме тому єдиним можливим способом захисту є звернення до суду із заявою про встановлення фактів, які згідно закону дають підстави для набуття громадянства України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 23 січня 2025 року заяву задоволено. Встановлено факт постійного проживання, ОСОБА_1 , на території України, на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області задоволено частково.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 23 січня 2025 року змінено.

Виключено з мотивувальної та резолютивної частин рішення суду висновки про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У лютому 2026 року на поштову адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління Держаної міграційної служби України в Одеській області на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 23 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви у повному обсязі.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд визнає її необґрунтованою, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Тлумачення статті 315 ЦПК України дає підстави для висновку, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, є невичерпним і в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 363/214/17-ц (провадження № 61-15154св18).

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Підстави встановлення громадянства України встановлені статтею 8 Закону України «Про громадянство України».

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів». Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

Якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року. Аналогічного висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22).

У разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

При встановленні факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року між сторонами відсутній спір про право. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 24 березня 2021 року у справі № 521/6094/19 (провадження № 61-15297св20).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Азербайджанський РСР, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 , виданого 18 травня 1964 року в Азербайджанський РСРОКУ.

У 1981 році ОСОБА_1 поступив на навчання до Одеського інституту інженерів морського флоту, що підтверджується Дипломом серії НОМЕР_2 , виданим 21 червня 1990 року, реєстраційний № НОМЕР_5 .

З 17 червня 1982 року по 18 червня 1984 року ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у лавах Радянської армії, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_6 та відміткою у трудовій книжки серії НОМЕР_3 .

29 листопада 1990 року заявника прийнято на роботу до молодіжного центру «Одеса» Малиновського РК КСМУ м. Одеси, на посаду механіка, 14 вересня 1992 року звільнено за власним бажанням; 21 вересня 1992 року заявника прийнято на роботу до малого приватного підприємства «Аквамарин-92» на посаду комерційного директора, 05 жовтня 1993 року звільнено за власним бажанням; 15 липня 1997 року заявника прийнято на роботу до виробничо - комерційного підприємства «Аквамарин ЛТД» на посаду комерційного директора, 25 липня 1997 року звільнено за власним бажанням; 01 серпня 1997 року заявника прийнято на роботу до приватного підприємства «ТС Компани LTD» на посаду директора фірми, 30 жовтня 2012 року звільнено за власним бажанням, що підтверджується відповідними відмітками у трудовій книжці серії НОМЕР_3 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 від 08 грудня 2009 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 08 грудня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис за № 1671. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище « ОСОБА_3 ».

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 , зареєстрованого 11 березня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, запис акта про народження № 75 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Листом від 15 червня 2022 року №5115-449/5115.1-22 Приморського відділу у місті Одесі Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області повідомлено ОСОБА_1 , що в ході перевірки було встановлено, що 20 лютого 2007 року ОСОБА_1 оформлено паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Роздільнянським РВ УМВС України в Одеській області в зв`язку з набуттям громадянства України. Згідно з відповіддю від 15 червня 2022 року № 5100.4.5//9578-22 з ГУ ДМС України в Одеській області з`ясовано, що проводиться перевірка рішення суду яке було надано як підстава підтвердження належності до громадянства. У відповіді ГУДМС не підтверджено законність видачи довідки про громадянство, у зв`язку з чим в оформленні паспорта громадянина України відмовлено. Рекомендовано звернутися для оскарження відмови до ГУ ДМС в Одеській області або до територіального підрозділу ДМС за місцем реєстрації. Після отримання позитивної відповіді буде оформлено паспорт громадянина України відповідно до чинного законодавства.

18 грудня 2006 року заявником подано заяву про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі рішення Балтського районного суду Одеської області від 15 липня 2005 року. Також до справи про набуття громадянства України заявником подано такі документи: паспорт громадянина СРСР на ім`я ОСОБА_1 , серії НОМЕР_9 від 03 травня 1989 року, трудова книжка на ім`я ОСОБА_1 , серії НОМЕР_10 , видана 30 липня 1981 року.

06 лютого 2007 року ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» та ОСОБА_1 був документований довідкою про реєстрацію особи громадянином України № НОМЕР_11 .

20 лютого 2007 року заявнику Роздільнянським РВ УМВС України в Одеській області видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 .

08 червня 2022 року заявник звернувся із заявою про оформлення паспорту громадянина України у вигляді ІD - картки до Приморського відділу у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області у зв`язку із втратою попереднього паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Роздільнянським РВ УМВС України в Одеській області.

На виконання пункту 73 Постанови № 302 Приморським відділом у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області та ГУ ДМС в Одеській області проведено комплекс заходів з метою ідентифікації особи та підтвердження належності до громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

15 червня 2022 року ГУ ДМС в Одеській області направлено запит до Балтського районного суду Одеської області для підтвердження чи спростування факту прийняття рішення від 15 липня 2005 року про встановлення факту проживання заявника.

16 червня 2022 року отримано відповідь з Балтського районного суду Одеської області про те, що не підтверджується факт ухвалення рішення від 15 липня 2005 року Балтським районним судом Одеської області про встановлення факту проживання на території України ОСОБА_1 з 29 листопада 1990 року, оскільки такої справи не існує.

ГУ ДМС в Одеській області було підготовлено подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у зв`язку з наявністю інформації про фальшиві документи, які були подані для набуття громадянства України.

09 серпня 2022 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення про скасування рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області від 06 лютого 2007 року про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що громадянство України було набуто внаслідок подання фальшивих документів, а саме: прийняття рішення Балтським районним судом Одеської області від 15 липня 2005 року щодо проживання зазначеної особи на території України з 29 липня 1990 року не підтверджується Балтським районним судом Одеської області відповідно до листа від 15 червня 2022 року № 01-29/19/2022.

09 серпня 2022 року ОСОБА_1 видано довідку № 301181 про припинення громадянства України.

Враховуючи те, що 08 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про оформлення паспорту громадянина України у вигляді ІD - картки у зв`язку із втратою попереднього паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , 08 червня 2022 року паспортний документ серії НОМЕР_1 внесено в БД «Недійсні документи».

Отже, з урахуванням прийнятого ГУ ДМС в Одеській області рішення про скасування рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області від 06 лютого 2007 року про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 , окрема службова перевірка щодо законності видачі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 не проводилась у зв`язку з встановленими обставинами незаконності набуття громадянства України».

Як вбачається з наданої відповіді ГУ ДМС в Одеській області, а також доданої до такої відповіді копії справи стосовно ОСОБА_1 , останній був документований паспортом громадянина СРСР на ім`я ОСОБА_1 , серії НОМЕР_9 виданим 03 травня 1989 року.

Таким чином, задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 , суди обґрунтовано виходили з того, що ОСОБА_1 належними доказами підтвердив факт свого постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, оскільки фактичні обставини у цих справах є різними.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання на різні постанови Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Отже, для касаційного перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з наданою судами оцінкою доказам, проте, на підставі вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень встановлено, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, за касаційною скаргою Головного управління Держаної міграційної служби України в Одеській області на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 23 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник