постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
10 лютого 2026 року 
м. Київ
справа № 344/3083/18
провадження № 51-301км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурорів ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),
ОСОБА_6 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні № 42017091010000019 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Бурштин Галицького району Івано-Франківської області та жителя АДРЕСА_2, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2024 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК та виправдано через відсутність у його діях складу кримінального правопорушення. 
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він, з метою оформлення в приватну власність квартири АДРЕСА_1 , подав до органу приватизації м. Івано-Франківська заяву, яка зареєстрована в Госпрозрахунковій групі з приватизації державного житлового фонду 18 лютого 2008 року за № 52179, про передачу йому в приватну власність приміщення комунальної квартири, яку займав ОСОБА_7 разом із членами сім`ї на умовах найму, достовірно знаючи, що квартира фактично не була передана з державної у комунальну власність, та зловживаючи довірою працівників органу приватизації неправомірно завірив свій підпис печаткою ДП «Івано-Франківський облавтодор», чим увів в оману працівників органу приватизації щодо завірення заяви з приватизації житла державним підприємством «Івано-Франківськоблавтодор» у відповідності до угоди від 13 лютого 2008 року та згоди підприємства на приватизацію квартири. Будучи введеними в оману та володіючи інформацією, що ОСОБА_7 є посадовою особою ДП «Івано-Франківський облавтодор» і проживає у вказаній квартирі, органом приватизації на підставі поданої заяви 18 лютого 2008 року було видано розпорядження № 48066 відповідно до якого Госпрозрахунковій групі в десятиденний термін доручено оформити свідоцтво про право на власність. Згідно з цим розпорядженням 05 травня 2008 року було видано свідоцтво серії НОМЕР_1 відповідно до якого вказана квартира загальною площею 61,60 м2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та його дочкам - ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у рівних долях. З метою приховати неправомірну приватизацію відомчого житлового фонду ОСОБА_7 не повідомив про це ДП «Івано- Франківський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України».
При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора Івано-Франівський апеляційний суд ухвалою від 21 жовтня 2024 року залишив це рішення без змін.

Вимоги касаційної скарги і викладені в ній узагальнені доводи
У касаційній скарзі процесуальний керівник у кримінальному провадженні - прокурор ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що незважаючи на допущені судом першої інстанції порушення, а саме невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд залишив вирок без зміни.
Вказує, що при перегляді вироку за апеляційною скаргою сторони обвинувачення суд апеляційної інстанції не перевірив та не дав у своєму рішенні вичерпних і переконливих відповідей на доводи скарги щодо:
- правової оцінки обставин особистого завірення ОСОБА_7 заяви про приватизацію, без погодження ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України»;
- наявності довірливих відносин між ОСОБА_7 та працівниками госпрозрахункової групи;
- наявності у ОСОБА_7 права на приватизацію квартири, яка була у нього в користуванні;
- перебування квартири у державній власності та неможливість її приватизації без попередньої передачі в комунальну власність.
Вважає, що апеляційний суд безпідставно не вирішив його клопотання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні.
З огляду на ці обставини стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370 та 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Позиція учасників у суді касаційної інстанції 
Прокурори у судовому засіданні підтримали вимоги касаційної скарги.
Сторона захисту у письмових заявах просила розглянути цю скаргу без участі виправданого та захисника.
У поданих запереченнях на касаційну скаргу виправданий  ОСОБА_7 зазначає про законність ухвали апеляційного суду і просить Верховний Суд залишити це рішення без зміни, а скаргу прокурора без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь головуючого, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За змістом ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.
Виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення (п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК).
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.Умотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, у ній прокурор, поміж іншого, просить дати зібраним у справі доказам іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена. 
У цій справі фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції, а зроблений судом у вироку висновок про відсутність у діях  ОСОБА_7 складу інкримінованого злочину ґрунтується на перевірених у судовому засіданні доказах оцінених судом згідно з вимогами ст. 94 КПК.
Як убачається з матеріалів провадження, після зміни прокурором обвинувачення в суді з ч. 1 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК на ч. 3 ст. 190 цього Кодексу ОСОБА_7 звинувачувався в тому, що зловживаючи довірою працівників органу приватизації, ввів їх в оману щодо завірення заяви з приватизації житла.
Дослідивши надані сторонами в суді докази, зокрема показання виправданого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , протоколи слідчих дій та інші письмові докази,місцевий суд дійшов безспірного висновку про те, що ОСОБА_7 на законних підставах скористався своїм право на приватизацію житла (квартири), що була в його користуванні, та яку він приватизував згідно з вимогами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Про приватизацію ним квартири були обізнані і посадові особи ДП «Івано-Франківський облавтодор», зокрема директор підприємства ОСОБА_13 , який звертався до міського голови ОСОБА_19 про приватизацію вказаної квартири, яка перебувала на балансі облавтодору, та особисто підписував 13 лютого 2008 року договір №002/08 між Івано-Франківською госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду щодо оформлення і видачі ОСОБА_7 свідоцтва про право власності на квартиру, як працівнику підприємства. 
Будь-яких даних про те, що ОСОБА_7 при оформленні документів на приватизацію квартири обманув посадових осіб ДП «Івано-Франківський облавтодор» чи працівників Івано-Франківської госпрозрахункової групи з приватизації державного житлового фонду, та що він самостійно проникнув до приміщення, де зберігалася печатка, і поставив її відтиск на заяві про приватизацію судом встановлено не було.
Також жодними доказами не було підтверджено і того, що ОСОБА_7 мав довірливі відносини з працівниками органу приватизації, які б були засновані на родинних чи службових відносинах, або знайомстві.
Викладені у вироку висновки суду ґрунтуються на конкретних даних, які були встановлені в судовому засіданні під час ретельної перевірені наданих сторонами доказів, з урахуванням чого місцевий суд дійшов безспірного висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 об`єктивної сторони інкримінованого злочину та виправдав на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора, доводи якої є аналогічними тим, що викладені ним у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції їх ретельно перевірив та обґрунтовано відхилив, оскільки такі не ґрунтувалися на зібраних доказах.
У своїй апеляційній скарзі прокурор зокрема вказував на те, що квартира перебувала в державній власності і тому для її приватизації необхідно було отримати дозвіл власника, посилаючись при цьому на результати ревізії фінансово-господарської діяльності ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» №06-21/1 від 15 грудня 2016 року.
Спростовуючи ці доводи апеляційний суд в ухвалі послався на показання свідка ОСОБА_16 - працівниці Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківської області, яка в судовому засіданні пояснила, що виявлене при проведенні ревізії порушення полягало в тому, що ця квартира після її приватизації не була списана з балансу підприємства. Окрім того, згідно листа ПАТ ДАК «Автомобільні дороги України» №3/13-10/1975 від 29.11.2016, вказана квартира не ввійшла до статутного капіталу компанії, а відтак їй не належить.
Також цей суд послався на лист ПАТ ДАК «Автомобільні дороги України» (далі - Компанія) від 11.04.2018 № 5/19-10/957 на ім`я директора ДП «Івано- Франківський облавтодор» в якому зазначено, що ця квартира була придбана дочірнім підприємством за особисті кошти на підставі договору про дольову участь у будівництві від 26 січня 2005 року № 016, згідно з актом №17 здавання-приймання завершених будівництвом житлових приміщень, і не відносилась до державного житлового фонду (державного майна), тобто не відносилась до майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських організацій в процесі їх створення, але перебуває на їх балансі. Дочірні підприємства та Компанія (засновник дочірніх підприємств), як окремі юридичні особи діють кожне відповідно до своїх статутів та норм чинного законодавства. Відповідно до статуту дочірнього підприємств Компанії, його майно складається з виробничих та невиробничих фондів, а також інших цінностей, яке передається йому засновником в господарське відання та іншого майна, набутого на засадах, не заборонених чинним законодавством та статутом. Дочірнє підприємство володіє, користується і розпоряджається цим майном відповідно до порядку, встановленого засновником. Компанією, відповідно до статуту, встановлено порядок списання, продажу, передачі в заставу та передачі в оренду майна, яке обліковується на балансі дочірніх підприємств. Надання дозволів чи погоджень на зняття з балансу дочірніх підприємств житлових об`єктів статутними та внутрішніми документами Компанії не передбачено.
Також, спростовуючи доводи сторони обвинувачення про те, що квартира не була передана в комунальну власність перед приватизацією, суди обох інстанцій у своїх рішеннях зазначили про наявність рішення Івано-Франківської міської ради від 10 травня 2007 року «Про прийняття в комунальну власність територіальної громади міста відомчого житла та передачу у власність громадян житлових будинків». 
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів у справі, то такі не ґрунтуються на вимогах закону.
За змістом положень ч. 3 ст. 404 КПК під час апеляційного перегляду рішення у суду апеляційної інстанції не виникає обов`язку досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених судом першої інстанції. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 23 КПК не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах чи документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Однак у випадку, коли місцевий суд дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності і апеляційний суд з ними погодився, в останнього не виникає обов`язку повторно їх досліджувати.
Водночас, як убачається з матеріалів провадження та всупереч доводів касаційної скарги, ані в апеляційній скарзі, ані до, ані під час апеляційного перегляду вироку прокурор не заявляв клопотання про повторне дослідження доказів у справі.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність прокурор у касаційній скарзі не навів і таких даних зі змісту оскаржуваної ухвали не вбачається. 
Рішення апеляційного суду є належним чином обґрунтованим та вмотивованим і за змістом відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК. 
З урахуванням наведеного підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді : 

____________________ __________________ ___________________ 
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3