ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 607/352/23
провадження № 61-11350св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - Тернопільський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Покотило Юрій Володимирович, на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2025 року у складі судді Ромазана В. В. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 липня 2025 року у складі колегії суддів: Костіва О. З., Гірського Б. О., Храпак Н. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст скарги
У лютому 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойко Р. О. (далі - Тернопільський ВДВС), заінтересована особа - ОСОБА_2 . 
Скарга обґрунтована тим, що в провадженні Тернопільського ВДВС перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/352/23, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про усунення перешкод у побаченнях з дитиною та встановлення способу участі батька у вихованні дитини задоволено. 
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановлено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
1) незалежно від періоду, батько має право на необмежене спілкування особисто з сином засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку через мережу Інтернет за допомогою месенджерів «Skype», «Viber», «Telegram», «WhatsApp», «Signal», «FacеTime» та інших відповідних технічних програм, з урахуванням режиму дня дитини;
2) зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 інформацію про наявні засоби зв`язку (номери телефона, месенджерів тощо) ОСОБА_3 для спілкування батька з сином та повідомляти ОСОБА_2 про зміну засобів зв`язку з дитиною, необхідних для спілкування батька з сином;
3) встановлено способи участі батька у вихованні сина без участі матері:
у суботу з 10 год 00 хв до 17 год 00 хв неділі за місцем проживання сина та/або в місцях, сприятливих для відпочинку та розвитку дитини;
у вівторок та четвер з 16 год 00 хв до 20 год 00 хв за місцем проживання сина та/або в місцях, сприятливих для відпочинку та розвитку дитини;
перебування сина разом з батьком половину літніх шкільних канікул, в тому числі проведення спільного відпочинку з батьком у санаторно-курортних закладах та інших місцях оздоровлення;
перебування сина разом з батьком половину зимових шкільних канікул, в тому числі проведення спільного відпочинку з батьком у санаторно-курортних закладах та інших місцях оздоровлення.
21 червня 2024 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області видав ОСОБА_2 виконавчий лист № 607/352/23, який він звернув до примусового виконання.
Постановою державного виконавця Тернопільського ВДВС Бойко Р. О. 
від 22 жовтня 2024 року на ОСОБА_1 було накладено штраф на користь держави у розмірі 1 700,00 грн. 
Постановою державного виконавця Тернопільського ВДВС Бойко Р. О. 
від 04 грудня 2024 року на ОСОБА_1 було накладено штраф на користь держави у розмірі 3 400,00 грн. 
07 січня 2025 року державний виконавець Тернопільського ВДВС Бойко Р. О. подав до Тернопільського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Тернопільській області заяву (повідомлення) про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення.
Про наявність зазначеного виконавчого листа заявниці повідомила матір, оскільки вона разом із сином Захаром із 02 липня 2022 року постійно перебувають за межами України, про що ОСОБА_2 було відомо. 
Крім того, у постанові Тернопільського апеляційного суду від 13 січня 2023 року у справі № 607/1881/21 (за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання дітей) зазначено, що ОСОБА_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , постійно проживала до 14 вересня 2020 року. 
Їй не було відомо про ухвалення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області заочного рішення від 29 січня 2024 року (справа № 607/352/23), на підставі якого було видано виконавчий лист, а також про відкриття виконавчого провадження, у зв`язку з чим вона не могла виконати рішення суду.
За таких обставин, накладення державним виконавцем на неї штрафу та повідомлення органів досудового розслідування про вчинення нею кримінального правопорушення є незаконним.
На порушення частини третьої статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець не виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила:
поновити їй строк на подання скарги на дії державного виконавця Тернопільського ВДВС Бойко О. Р.;
визнати неправомірними дії державного виконавця Тернопільського ВДВС щодо надіслання 07 січня 2025 року до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення кримінального правопорушення боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Тернопільського ВДВС щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 після повідомлення органу досудового розслідування про вчинення боржником кримінального правопорушення.
Короткий зміст судових рішень
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника відбулося в межах повноважень державного виконавця, а також не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання рішення суду.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 24 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2025 року в частині відмови у задоволенні скарги про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Тернопільського ВДВС щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 після надіслання 07 січня 2025 року до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення скарги. 
Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Тернопільського ВДВС щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 після надіслання 07 січня 2025 року до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.
У решті ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 25 квітня 2025 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що внаслідок невиконання ОСОБА_1 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2024 року, державний виконавець вчиняв дії щодо примусового виконання зазначеного судового рішення, зокрема шляхом накладення на ОСОБА_1 штрафів.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії державного виконавця щодо звернення до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення відповідають вимогам статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», а тому відсутні правові підстави для визнання таких дій незаконними.
Перебування ОСОБА_1 за кордоном не є самостійною підставою для визнання дій державного виконавця щодо накладення штрафу незаконними, оскільки виконання судових рішень, зокрема й накладення штрафів, може здійснюватися незалежно від місця перебування боржника, а виконавець, після відкриття виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язаний вжити усіх передбачених законом заходів для виконання рішення суду.
Водночас суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, після чого закінчує виконавче провадження.
Зважаючи на те, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2024 року без ОСОБА_1 виконати неможливо, державний виконавець Тернопільського ВДВС Бойко О. Р. після повідомлення правоохоронних органів про вчинення боржницею кримінального правопорушення, мав винести постанову про закінчення виконавчого провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 в частині визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
 ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Покотило Ю. В., на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 липня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог скарги про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо надіслання до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення зазначених вимог скарги. 

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що визначальною умовою для накладення штрафу на боржника у виконавчому проваджені є невиконання рішення суду без поважних причин. Водночас державний виконавець не встановив дійсних причин невиконання рішення суду ОСОБА_1 , а отже передчасно виніс постанови про накладення на неї штрафів.

Зазначені обставини встановлено у рішенні Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року у справі № 500/1058/25, залишеному без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2025 року, яким скасовано постанови державного виконавця Тернопільського ВДВС Бойка Р. О. від 22 жовтня 2024 року та від 04 грудня 2024 року про накладення на ОСОБА_1 штрафів. 

Незважаючи на вказані обставини, суд апеляційної інстанції у цій справі 
(№ 607/352/23) дійшов помилкового висновку про правомірність застосування державним виконавцем штрафів, які є обов`язковою передумовою для звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення у порядку передбаченому частиною третьою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження». 

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 03 вересня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Покотило Ю. В., на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 липня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Покотило Ю. В., на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 липня 2025 року з підстав, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2024 року у справі № 607/352/23 позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про усунення перешкод у побаченнях з дитиною та встановлення способу участі батька у вихованні дитини задоволено. 
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановлено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
1) незалежно від періоду, батько має право на необмежене спілкування особисто з сином засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку через мережу Інтернет за допомогою месенджерів «Skype», «Viber», «Telegram», «WhatsApp», «Signal», «FacеTime» та інших відповідних технічних програм, з урахуванням режиму дня дитини;
2) зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 інформацію про наявні засоби зв`язку (номери телефона, месенджерів тощо) ОСОБА_3 для спілкування батька з сином та повідомляти ОСОБА_2 про зміну засобів зв`язку з дитиною, необхідних для спілкування батька з сином;
3) встановлено способи участі батька у вихованні сина без участі матері:
у суботу з 10 год 00 хв до 17 год 00 хв неділі за місцем проживання сина та/або в місцях, сприятливих для відпочинку та розвитку дитини;
у вівторок та четвер з 16 год 00 хв до 20 год 00 хв за місцем проживання сина та/або в місцях, сприятливих для відпочинку та розвитку дитини;
перебування сина разом з батьком половину літніх шкільних канікул, в тому числі проведення спільного відпочинку з батьком у санаторно-курортних закладах та інших місцях оздоровлення;
перебування сина разом з батьком половину зимових шкільних канікул, в тому числі проведення спільного відпочинку з батьком у санаторно-курортних закладах та інших місцях оздоровлення.
Постановою старшого державного виконавця Тернопільського ВДВС Бойко Р. О. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо примусового виконання заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2024 року у справі № 607/352/23. 
27 червня 2024 року державний виконавець надіслав рекомендованим листом постанову про відкриття виконавчого провадження сторонам виконавчого провадження. 
07 жовтня 2024 року (№ 158900) та 21 листопада 2024 року (№ 184308) старший державний виконавець Бойко Р. О. надіслав на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги, у яких зобов`язував їх з`явитися 21 жовтня 2024 року об 11 год 00 хв та 04 грудня 2024 року об 11 год 00 хв за місцем здійснення перевірки виконання боржником ОСОБА_1 судового рішення, а саме, АДРЕСА_2 .
21 жовтня 2024 року та 04 грудня 2024 року старший державний виконавець Бойко Р. О. склав акти, у яких зазначено, що ОСОБА_1 рішення суду не виконала, на вимогу державного виконавця не з`явилася, чим перешкоджає виконанню рішення суду про участь ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 
22 жовтня 2024 року старший державний виконавець Тернопільського ВДВС Бойко Р. О. виніс постанову про накладення штрафу на ОСОБА_1 за невиконання рішення суду у розмірі 1 700,00 грн. 
04 грудня 2024 року старший державний виконавець Тернопільського ВДВС Бойко Р. О. виніс постанову про накладення штрафу на ОСОБА_1 за невиконання рішення суду у розмірі 3 400,00 грн. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року у справі № 500/1058/25, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2025 року, визнано протиправними та скасовано постанови старшого державного виконавця Тернопільського ВДВС Бойко Р. О. щодо накладення на ОСОБА_1 штрафу за невиконання і повторне невиконання судового рішення без поважних причин від 22 жовтня 2024 року та 04 грудня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
07 січня 2025 року старший державний виконавець Тернопільського ВДВС 
Бойко Р. О. склав заяву (повідомлення) № 14 про вчинення кримінального правопорушення, яку надіслав до Тернопільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, у якій просив притягнути ОСОБА_1 , (останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду за статтею 382 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Згідно з відомостями Державної прикордонної служби України від 21 березня 2025 року № 19/23181-25 ОСОБА_1 виїхала за межі території України 02 липня 2022 року та більше на територію України не в`їжджала.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 129-1 Конституції України гарантовано, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення 
(стаття 129 Конституції України).
Зазначене конституційне положення конкретизовано у частині першій 
статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконання судового рішення відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У статті 19 Конституції України закріплено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
За змістом частини шостої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Умови і порядок виконання судових рішень немайнового характеру врегульовано Розділом VIII Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно з частинами першою-третьою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Згідно з частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19) зазначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19) зазначено, що імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Вирішуючи вимоги скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо надіслання до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржницею кримінального правопорушення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що внаслідок невиконання ОСОБА_1 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2024 року, державний виконавець вчиняв 
дії щодо примусового виконання зазначеного судового рішення, зокрема 
шляхом накладення на ОСОБА_1 штрафів; дії державного виконавця 
щодо звернення до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення відповідають вимогам 
статті 63 Закону України «Про виконавче провадження».
Суд апеляційної інстанції додатково вказав, що перебування ОСОБА_1 за кордоном не є самостійною підставою для визнання дій державного виконавця щодо накладення штрафу незаконними, оскільки виконання судових рішень, зокрема й накладення штрафів, може здійснюватися незалежно від місця перебування боржника, а виконавець, після відкриття виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язаний вжити усіх передбачених законом заходів для виконання рішення суду.
Колегія суддів Верховного Суду вважає такі висновки судів попередніх інстанцій помилковими, оскільки суди безпідставно вдалися до вирішення питання про правомірність накладення на ОСОБА_1 штрафів за невиконання рішення суду та, відповідно, наявність/відсутність правових підстав для звернення державного виконавця до органу досудового розслідування з повідомленням про вчинення боржницею кримінального правопорушення у порядку цивільного судочинства.
Залишаючи без змін оскаржувану ухвалу місцевого суду у відповідній частині, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що передумовою для звернення державного виконавця до органу досудового розслідування з повідомленням про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення було накладення на боржницю штрафів за невиконання заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2024 року (справа № 607/352/23), незаконність накладення яких була встановлена судовими рішеннями, ухваленими у порядку адміністративного судочинства (справа № 500/1058/25), а тому вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій державного виконавця Тернопільського ВДВС Бойко Р. О. щодо повідомлення органу досудового розслідування про вчинення боржницею кримінального правопорушення не підлягали вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Установивши, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року у справі № 500/1058/25, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2025 року, визнано протиправними та скасовано постанови старшого державного виконавця Тернопільського ВДВС Бойко Р. О. щодо накладення на ОСОБА_1 штрафів за невиконання і повторне невиконання судового рішення без поважних причин від 22 жовтня 2024 року та 04 грудня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, суду апеляційної інстанції належало скасувати оскаржувану ухвалу місцевого суду в частині визнання неправомірними дій державного виконавця щодо звернення до органу досудового розслідування з повідомленням про вчинення боржницею кримінального правопорушення та закрити провадження у справі в цій частині.
Таким чином, ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2025 року та постанова Тернопільського апеляційного суду від 24 липня 2025 року в частині вирішення вимог скарги про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо повідомлення органу досудового розслідування про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення підлягають скасуванню, а провадження у справі в цій частині - закриттю.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Зважаючи на наведене, оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо надіслання до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржницею кримінального правопорушення підлягають скасуванню, а провадження у справі в цій частині - закриттю. 
Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Покотило Юрій Володимирович, задовольнити частково.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 липня 2025 рокув частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойко Руслани Олександрівни щодо повідомлення органу досудового розслідування про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення скасувати.
Провадження у справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойко Руслани Олександрівни, заінтересована особа -  ОСОБА_2 , в частині вирішення вимог скарги про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо повідомлення органу досудового розслідування про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення закрити.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк