У х в а л а
10 лютого 2026 року
м. Київ
Справа № 299/292/24
Провадження № 61-1464ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник)
на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року 
у справі за позовом скаржника до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), і
в с т а н о в и в:
1. У січні 2024 року скаржник звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача 304 008,48 грн відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП.
2. 17 червня 2024 року Виноградівський районний суд Закарпатської області ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов.
3. 23 грудня 2025 року Закарпатський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою змінив рішення суду першої інстанції, стягнувши з відповідача на користь скаржника 46 338 ,00 грн відшкодування майнової шкоди. 
4. 1 лютого 2026 року скаржник сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 3289/0/220-26 від 5 лютого 2026 року), у якій просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
5. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.
5.1. Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
5.2. Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
5.3. Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
5.4. Предметом спору є відшкодування майнової шкоди. Ціна позову становить 304 008,48 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (757 000 грн = 250 х 3 028,00 грн такого мінімуму, встановленого у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»).
5.5. Скаржник у касаційній скарзі зазначив, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішення, при розгляді іншої справи, а також, що справа має для скаржника виняткове значення. Мотивував так:
- фундаментальними для формування єдиної правозастосовчої практики є такі питання:
(1) чи має розрахунок збитків, складений страховою компанією (яка не є стороною у справі), визначальне значення у справах про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, а також перевагу над висновком експерта?
(2) як слід діяти судам, якщо на момент звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, автомобіль не був відремонтований, а під час розгляду справи такий ремонт проведений? 
() чи мають суди першої й апеляційної інстанцій право вимагати від позивача докази фактичних витрат на ремонт автомобіля?
- у провадженні суду першої інстанції є справа № 299/861/25 за позовом скаржника до відповідача про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних через тривале невідшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Та справа тісно пов`язана зі справою № 299/292/24, оскільки визначення розміру боргу з відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, у справі № 299/292/24 впливатиме на розрахунок розміру інфляційних втрат і трьох процентів річних у справі № 299/861/25;
- стягнення з відповідача на користь скаржника меншого розміру відшкодування, ніж 304 008,48 грн, які заявив останній, фінансово обтяжує скаржника та впливає на його майновий стан і сімейний бюджет.
5.6. Верховний Суд вважає, що скаржник не обґрунтував фундаментальність питань права у цій справі для формування єдиної правозастосовної практики. Можливий вплив бажаного для скаржника висновку щодо застосування норм права на самого скаржника не підтверджує такий фундаментальний характер. 
5.7. Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені в оскарженому судовому рішенні, під час розгляду справи № 299/861/25. Скаржник подав позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних після ухвалення рішення судом першої інстанції у справі № 299/292/24, але до набрання ним законної сили. Отже, на момент звернення з тим позовом розмір відшкодування майнової шкоди не був у судовому порядку визначений, а той, який присудив суд першої інстанції, міг бути змінений за результатами апеляційного чи касаційного перегляду. За таких обставин скаржник, ініціюючи нове провадження, свідомо взяв ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням процесуальних дій (див. частину четверта статті 12 ЦПК України).
5.8. Відсутні аргументи про виняткове значення для скаржника саме цієї, а не будь-якої іншої справи. Скаржник не довів належними доказами, що стягнення відшкодування майнової шкоди у розмірі меншому, ніж він заявив, фінансово його обтяжує та впливає на майновий стан і сімейний бюджет.
5.9. Скаржник не погодився з оскарженим судовим рішенням. Однак це не означає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, а також, що справа має виняткове значення для скаржника.
5.10. Наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначних справах можливо оскаржити у касаційному порядку, скаржник не мотивував. З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника слід відмовити.
6. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).
6.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
6.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
6.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
6.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує правомірну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
6.5. Скаржник отримав доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мав можливість навести аргументи та докази на користь позовних вимог. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є правомірною.
6.6. Скаржник подав касаційну скаргу на судове рішення, яке за загальним правилом не можна переглянути у касаційному порядку. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не навів. За таких умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній правомірній меті та не порушують сутність права скаржника на доступ до суду.
Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
2. Копію ухвали надіслати особі, яка подала цю скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді		Д. А. Гудима	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко