УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 761/8778/25
провадження № 51 - 598 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу адвокату ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
встановив:
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 42024000000001243 від 11 листопада 2024 року, щодо забезпечення додержання прав особи, яка тримається під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор», в порядку ст. 206 КПК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 , на вказану ухвалу слідчого судді на підставі ст. 399 ч. 4 КПК України.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_4 порушує питання про перевірку ухвали апеляційного суду в касаційному порядку.
Перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з такого.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8частини першої статті 129 Конституції України).
Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостийпідпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі "Кромбах проти Франції" від 13 лютого 2001 року).
Відповідно до ст. 392 ч. 3 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
Вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування в апеляційному порядку, визначено в ст. 309 частинах
1, 2 КПК України.
За змістом ст. 309 ч. 3 КПК України інші ухвали слідчого судді окремому оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді, а отже процесуальним законом визначено саме такий спосіб реалізації права особи на судовий контроль законності такого виду рішення слідчого судді (іншого ніж ті, що включені до частин 1, 2 статті 309 КПК України).
Не передбачена така можливість і ст. 307 ч. 3 КПК України, відповідно до якої ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову
у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених ст. 284 ч. 1 п. 9-1 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги
на повідомлення про підозру.
Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 
02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) визначено, що Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Частиною шостою статті 13 Закону № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Порушене адвокатом у касаційній скарзі питання стосується апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, постановленої за скаргою, поданою в порядку ст. 206 КПК України. 
Щодо вказаного питання Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 27 травня 2019 року (справа № 766/22242/17, провадження за касаційною скаргою № 51-7276 кмо 18), сформулювала наступний висновок: «оскільки ухвала слідчого судді щодо скарги, поданої в порядку ст. 206 КПК України, у переліку, передбаченому ст. 309 КПК України, відсутня, звернення до суду з апеляційною скаргою на таке рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження». 
За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя та не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд. 
Отже, з врахуванням зазначеного вище висновку об`єднаної палати Верховного Суду, а також вимог кримінального процесуального закону щодо переліку ухвал слідчих суддів, які можуть бути окремо оскаржені в апеляційному порядку, доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом вимог КПК України та загальних засад кримінального провадження є безпідставними. 
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2025 року, винесена за скаргою, поданою в порядку ст. 206 КПК України, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку та відповідно до вимог ст. 399 ч. 4 КПК України виніс ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника на зазначену ухвалу слідчого судді.
Що стосується доводів адвоката про те, що слідчий суддя ухвалив рішення, яке не передбачено чинним кримінальним процесуальним законом, чим було порушено загальні засади кримінального провадження і таке рішення підлягає оскарженню, то вони є безпідставними, оскільки слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва 17 листопада 2025 рокупостановлено рішення в порядку ст. 206 КПК України, скарга адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , розглянута по суті та за результатами такого розгляду відмовлено в її задоволенні. Хоча в резолютивній частині ухвали слідчого судді і є посилання на можливість оскарження вказаної ухвали в апеляційному порядку, проте сама вказівка про це не може бути підставою для її оскарження та набуття такого права, оскільки кримінальний процесуальний закон не передбачає оскарження такої ухвали слідчого судді. 
Відповідно до ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу
про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданої до неї копії судового рішення та інших документів убачається,
що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд 
постановив:
Відмовити адвокату ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3