ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 761/10254/24
провадження № 61-10468св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року у складі колегії суддів Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди.

Позов мотивовано тим, що позивач у період 2006-2014 років працював у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Інтербанк» (далі - 
ПАТ КБ «Інтербанк»).
Вказував, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб поширив завідомо неправдиві відомості та недостовірну інформацію про ОСОБА_1 , зокрема 
в частині того, що ОСОБА_1 нібито причетний до завдання 
ПАТ КБ «Інтербанк» та його кредиторам шкоди спільними діями з іншими відповідачами у справі № 757/75526/17-ц.

При цьому з наданих Фондом гарантування вкладів фізичних осіб Печерському районному суду міста Києва документів вбачається, що як учасник справи № 757/75526/17-ц ОСОБА_1 не мав відношення до завдання ПАТ КБ «Інтербанк» шкоди, зазначеної у позовній заяві Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди в порядку частини п`ятої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» №2 7-25696/17 від 18 грудня 2017 року, в тому числі шкоди в розмірі 302 795 518,08 грн. 

Позивач вказував, що його як і інших відповідачів у справі № 757/75526/17-ц було залучено до участі у цій справі лише за фактом прийняття рішення кредитним комітетом ПАТ КБ «Інтербанк» щодо строку дії кредитного договору № 3266/1, що був укладений між ПАТ КБ «Інтербанк» та ПП «АЛЬФА-Л» (навіть не за фактом первісного надання кредиту).

Таким чином, позивач вказував, що під час поширення відповідачем недостовірної інформації про нього, зокрема, в частині його причетності до завдання ПАТ КБ «Інтербанк» та його кредиторам шкоди у розмірі 302 795 518,08 грн спільними діями з іншими відповідачами у справі № 757/75526/17-ц, відповідачем порушено вимоги Конституції України, Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року та завдано йому моральної шкоди.

Вина відповідача полягає у надмірній недбалості, необережності та легковажності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відносно попереднього вивчення фактичних обставин, що підтверджується листами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 27-7321/18 від 06 квітня 2018 року, № 27-8700/18 від 24 квітня 2018 року та № 27-9319/18 від 27 квітня 2018 року. 

Позивач також зазначав, що мінімальним розміром відшкодування відповідної шкоди, завданої насамперед діловій репутації, а також честі і гідності позивача, є розмір відшкодування, пропорційний недостовірному звинуваченню Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яким на репутації позивача державною установою фактично пожиттєво поставлено штамп правопорушника, що нібито завдав шкоди банку в колосальних розмірах, ще й спільно з іншими особами із неоднозначною репутацією, та особливо - з особою, що перебуває в міжнародному розшуку. Позивач визначив еквівалент моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, у розмірі 27 000 119,56 євро.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 23 квітня 2025 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав суду доказів та не довів, яким чином звернення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до суду з позовом у справі № 757/75526/17-ц порушило його права, свободи та/або законні інтереси, зокрема, завдало моральної шкоди. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом 18 грудня 2017 року, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вказав у позовній заяві власне суб`єктивне бачення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 

Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 додано клопотання про зменшення розміру судового збору до одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто до 3 028,00 грн, та/або звільнення від сплати судового збору з урахуванням його майнового стану.

Київський апеляційний суд ухвалою від 18 червня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення та/або звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року відмовив.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року залишив без руху та встановив строк десять днів для усунення її недоліків з моменту отримання копії цієї ухвали.

Залишаючи без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд врахував клопотання ОСОБА_1 про зменшення та/або звільнення від сплати судового збору, та зазначив, що згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 23 травня 2025 року, відповідно до яких за період із січня 2024 року до грудня 2024 року 
ОСОБА_1 отримував дохід, а саме заробітну плату у ТОВ «ТОР Айті 2025» і ТОВ «Трідтек Ектів» на загальну суму 7 252 526,000 грн, з яких було відраховано та сплачено податки та військовий збір. За наведених обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для зменшення та/або звільнення позивача від сплати судового збору з урахуванням його майнового стану, та зазначив, що ураховуючи категорію спору, характер незадоволених позовних вимог, а також вимоги апеляційної скарги позивача, розмір судового збору за подання апеляційної скарги становить 22 710,00 грн.

Київський апеляційний суд ухвалою від 10 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважав неподаною та повернув скаржнику.

Ухвалу мотивовано тим, що питання щодо зменшення та/або звільнення від сплати судового збору за клопотанням ОСОБА_1 вирішено ухвалою Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, на нові обставини як на підставу зменшення та/або звільнення від сплати судового збору заявник не посилався і відповідне клопотання суду не надав, нові докази на підтвердження умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», як підстави для звільнення від сплати судового збору також не надав, судовий збір не сплатив, а тому апеляційний суд виснував про наявність підстав для відмови в задоволенні фактично повторно заявленого клопотання про звільнення від сплати судового збору та повернення апеляційної скарги особі, яка її подала.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11 серпня 2025 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся
до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року у цій справі, у якій заявник, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, спросить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Провадження у суді касаційної інстанції

01 вересня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 під час звернення з апеляційною скаргою надав всі необхідні документи, які підтверджують його майновий стан. Вказує, що він не отримував дохід, зазначений у відомостях з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, станом на 23 травня 2025 року на загальну суму 7 252 526,000 грн.

Зазначає, що згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 23 травня 2025 року, відповідно до яких за період із січня 2024 року до грудня 2024 року ОСОБА_1 отримував дохід, а саме заробітну плату у ТОВ «ТОР Айті 2025» і ТОВ «Трідтек Ектів» на загальну суму 7 252 526,000 грн, з яких було відраховано та сплачено податки та військовий збір, однак такі дані не відповідають дійсності, оскільки він таку суму доходу за вказаний період 2024 року не отримував, а його дохід за цей період склав 0, 00 грн.

Зазначає, що всупереч відомостям, зазначених у відомостях з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, апеляційний суд дійшов передчасних та безпідставних висновків, що відповідні кошти були нараховані та отримані заявником у 2024 році. 

Також зазначає, що справа розглянута неповноважним складом суду, оскільки 
16 квітня 2024 року в апеляційному суді відбувся автоматизований розподіл справи та визначено склад колегії суддів: Березовенко Р. В. , Мостова Г. І., 
Лапчевська О. В.

27 травня 2025 року на підставі автоматизованого розподілу справи визначено інший склад колегії суддів: Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О.

Заявник зазначає, що за відсутності вмотивованого розпорядження керівника апарату Київського апеляційного суду міста Києва апеляційну скаргу 
ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва 
від 23 квітня 2025 року мала розглядати колегія суддів у складі: Березовенко Р. В., Мостова Г. І., Лапчевська О. В.

З цього приводу заявник звертався із заявою до суду апеляційної інстанції про відвід колегії суддів, однак ухвалою від 04 липня 2025 року апеляційний суд відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О. від розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року у цивільній справі № 761/10254/24.

З цих підстав заявник вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 11 листопада 2024 року 
№ 39 погодженого наказом Державної судової адміністрації України 
від 11 листопада 2024 року № 529.

Зазначає, що розділ «D. Судові витрати» Додатку до Рекомендації № R (81) 
7 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, яку ухвалено на 68-му засіданні заступників міністрів 
14 травня 1981 року, містить, зокрема, принципи, які слід ураховувати: жодна грошова сума не має вимагатися від сторони від імені держави як умова для початку провадження, яка була б необґрунтованою з огляду на питання, що їх розглядають (пункт 11); тією мірою, якою судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати; систему судових витрат слід переглянути на предмет її спрощення (пункт 12).

Також посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2011 року в справі Креуз проти Польщі («Kreuz v. Poland»)в якому зазначено, що сума зборів, призначена у світлі конкретних обставин цієї справи, включаючи спроможність заявника її сплатити та стадію, на якій перебував розгляд справи на той момент, коли обмеження було накладено, є важливими чинниками при визначенні того, скористалася ця особа своїм правом доступу до суду чи ні та чи мала «розгляд судом».

Звертає увагу на те що Конституційний Суд України у своєму рішенні 
від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 зазначив, що «гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14 травня 1981 року № R (81) 7: «У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).

Крім того заявник вказує, що судом апеляційної інстанції здійснено неправильне застосування норм матеріального права щодо системного незастосування закону, який підлягав застосуванню, зокрема частини першої статті 1, частини першої статті 3, частини другої статті 3, частини другої статті 6, частини першої статті 
8, частини другої статті 8, частини третьої статті 8, частини першої статті 9, частини другої статті 19, статті 21, частини першої статті 22, частини другої статті 
22, частини першої статті 28, частини першої статті 32, частини четвертої статті 
32, частини першої статті 55, статті 64, статті 68, частини першої статті 124, частини першої статті 129, частини другої та третьої статті 129 Конституції України, статті 
1, 6, 8, 13, 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
1950 року, частини першої статті 3, частини першої статті 4, частини першої статті 10, частини другої статті 10, частини першої статті 15, пункту 9 частини другої статті 16, частини першої статті 23, частини третьої статті 23, частини першої статті 201, частини другої статті 201, частини другої та третьої статті 270, частини першої статті 275, частини першої статті 280, частини першої, другої статті 297, частини першої статті 299, частини першої статті 301, частини першої та пункту другої 
3 частини другої статті 1167, частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України, частини першої статті 2, частини першої статті 5, частини першої статті 
6, частини першої статті 7, частини третьої статті 7 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», частини першої статті 1, частини першої статті 2, частини другої статті 
2, частини третьої статті 2, частини першої статті 3, частини другої статті 3, частини третьої статті 3. Частини першої статті 5, частини другої статті 5, частини першої статті 6, частини першої статті 10, частини другої статті 10, частини четвертої статті 10, частини сьомої статті 10, частини восьмої статті 10, частини першої статті 
11, частини першої статті 13, частини першої статті 263, частини другої статті 
263, частини другої статті 263, частини третьої статті 263, частини п`ятої статті 
263 ЦПК України, статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». 

Інший учасник справи не скористався процесуальним правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України). При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вимоги щодо форми і змісту апеляційної скарги встановлено статтею 356 ЦПК України. Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

За змістом частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

У частинах першій, другій статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким законом є Закон України «Про судовий збір», який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Отже, стаття 136 ЦПК України визначає право суду на звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору з огляду на майновий стан сторони, водночас стаття 8 Закону України «Про судовий збір» конкретизує порядок, умови такого звільнення та коло осіб, які можуть бути звільнені від сплати судового збору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18, провадження № 11-336апп20).
У Рішенні від 20 січня 2025 року у справі № 2?р(ІІ)/2025 Конституційний Суд України зробив висновок про те, що надання суду на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» дискреційного повноваження з відстрочення або розстрочення сплати стороною судового збору на певний строк з огляду на її майновий стан має правомірну мету - забезпечення доступу до суду та є додатковим засобом підтримувальної дії (affirmative action) держави в ділянці реалізації прав на судовий захист для осіб, які перебувають у складному майновому становищі.

Особа, яка звертається до суду, має право подати відповідне клопотання, в якому навести обставини щодо її майнового стану та за наявності обставини, з якими закон пов`язує можливість реалізації судом права зменшити тягар несення судових витрат у частині сплати судового збору. Такі обставини повинні бути підтверджені належними і допустимими доказами.

Звільнення від сплати судового збору дійсно є дискреційним повноваженням суду, яке він реалізовує на підставі оцінки доказів, наданих особою. Водночас свобода розсуду суду під час вирішення питання про звільнення особи від сплати судового збору не є необмеженою.

Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» урегульовано питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, згідно з якою, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Крім того, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 19 червня 2011 року в справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland) зазначав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. При цьому положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справах: «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року; «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») 
від 26 липня 2005 року).

Вимога про сплату судового збору є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» (Shishkov v. russia) від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Разом із тим, наведеними нормами Закону України «Про судовий збір» установлено чіткий і вичерпний перелік умов, а також суб`єктних та предметних критеріїв, за наявності яких, з огляду на майновий стан сторони, суд може, зокрема, звільнити від сплати судового збору.

Суди встановили, що у березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди.

Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 23 квітня 2025 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, 26 травня 2025 року 
ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

У клопотанні, доданому до апеляційної скарги, ОСОБА_1 просив зменшити розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, до одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто до 3 028,00 грн, та/або звільнення від сплати судового збору з урахуванням його майнового стану. 
Клопотання обґрунтовано тим, що його розмір річного доходу за попередній календарний рік становить 0,00 грн, що підтверджується копією відомостей із Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 23 травня 2025 року, а нараховані у 2024 році доходи на загальну суму 7 252 526,00 грн фактично не були йому виплачені. Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що у нього відсутнє рухоме майно та будь-які цінні папери, а в частині нерухомого майна у його власності перебуває лише 1/5 частина квартира АДРЕСА_1 , яка є єдиним його житлом. У частині наявності грошових коштів для сплати судового збору за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду, то у позивача наявний обсяг грошових коштів, який дозволяє сплатити судовий збір у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Київський апеляційний суд ухвалою від 18 червня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення та/або звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року відмовив. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року залишив без руху та встановив строк десять днів для усунення її недоліків з моменту отримання копії цієї ухвали.

30 червня 2025 року надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків апеляційної скарги, у якій позивач висловив незгоду з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав з огляду на майновий стан позивача для зменшення та/або звільнення його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 

Разом із заявою про зменшення та/або звільнення від сплати судового збору ОСОБА_1 надав, зокрема, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 23 травня 2025 року, відповідно до яких за період з січня 2024 року до грудня 2024 року він отримував дохід із таких джерел, а саме заробітну плату у ТОВ «ТОР Айті 2025» і ТОВ «Трідтек Ектів» на загальну суму 7 252 526,00 грн, з яких відраховано та сплачено податки та військовий збір.

У постанові від 02 листопада 2023 року у справі № 120/6039/22 (адміністративне провадження № К/990/10022/23) Верховний Суд дійшов висновку, що відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків підтверджують факт відсутності у позивача доходу за попередній календарний рік та повинні бути враховані судом апеляційної інстанції під час вирішення питання про звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до пункту 2 Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 вересня 2017 року № 822 (далі - Положення № 822 у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги), державний реєстр фізичних осіб - платників податків створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які зобов`язані сплачувати податки, збори у порядку та на умовах, що визначаються Податковим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами України, з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотриманням податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно із підпунктами 2, 3 пункту 1 розділу V Положення № 822 до Державного реєстру включаються:
- дані про фізичних осіб, а саме: джерела отримання доходів; об`єкти оподаткування; сума нарахованого та / або виплаченого доходу; сума нарахованого та / або перерахованого податку; сума нарахованого та / або перерахованого військового збору; інформація про податкову знижку та податкові пільги платника податків;
- відомості про державну реєстрацію, реєстрацію і взяття на облік фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

Отже, сталим у правозастосовній практиці судів є підхід, відповідно до якого належним доказом для указаних цілей є довідки / відомості з реєстрів, що адмініструються Державною податковою службою України та Пенсійним фондом України (їхніми територіальними органами), оскільки у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків повинні міститися відомості про всі доходи фізичної особи, незалежно від джерела їх походження та підстави виплати (постанова Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 128/2953/23, провадження № 8623св24).

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що за відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 23 травня 2025 року, відповідно до яких за період із січня 2024 року до грудня 2024 року ОСОБА_1 отримував дохід, а саме заробітну плату у ТОВ «ТОР Айті 2025» та ТОВ «Трідтек Ектів» на загальну суму 7 252 526,00 грн, правомірно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення та/або звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року, оскільки розмір судового збору не перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Враховуючи, що ОСОБА_1 вимоги ухвали Київського апеляційного суду 
від 18 червня 2025 року не виконав, у встановлений ухвалою строк недоліки апеляційної скарги не усунув, доказів сплати судового збору у розмірі 22 710,00 грн, що складає 150 % ставки, що підлягала сплаті під час подання позовної заяви, не надав, суд апеляційної інстанції постановив вважати апеляційну скаргу неподаною та повернув її заявнику ОСОБА_1 . 

Доводи заявника про те, що він не отримував доходи спростовуються відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом, які підтверджують факт наявності у позивача доходу за попередній календарний рік, що правильно враховано судом апеляційної інстанції під час вирішення питання про звільнення від сплати судового збору. 

Доводи заявника про те, що справу розглянуто неповноважним складом суду колегія не бере до уваги з огляду на таке.

30 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Київського апеляційного суду із заявою про відвід колегії суддів Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О. від розгляду справи № 761/10254/24. (том 5, а. с. 12,13). 

Апеляційний суд в ухвалі від 01 липня 2025 року визнав заявлений відвід необґрунтованим та надав належну оцінку заявленому ОСОБА_1 відводу колегії суддів Київського апеляційного суду у складі Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О., зазначивши, що попередня апеляційна скарга стосувалася оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2024 року про відмову у відкритті провадження (апеляційне провадження № 22-ц/824/10850/2024). Це провадження було завершено ухваленням постанови від 29 жовтня 2024 року. 

Поточне апеляційне провадження (№ 22-ц/12301/2025) ініційоване заявником щодо оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року та є окремим об`єктом апеляційного оскарження.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що підпункт 2.3.39.7 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 11 листопада 2024 року № 39, який передбачає передачу судової справи раніше визначеному судді, якщо провадження не закінчено, не застосовується до нового, окремого апеляційного провадження. Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягала первинному автоматизованому розподілу, який відбувся 27 травня 2025 року, враховуючи, що попереднє апеляційне провадження було завершено 29 жовтня 2024 року, колегія суддів не вбачала порушень під автоматизованого розподілу апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року. 

Апеляційний суд також зазначив, що зміст заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Голуб С. А., Слюсат Т. А., Таргоній Д. О. від розгляду справи № 761/10254/24 не свідчить про існування обґрунтованих обставин, які б давали підстави вважати порушеним порядок визначення колегії суддів для розгляду справи № 761/10254/24 в апеляційному порядку та фактично зводяться до власного тлумачення і розуміння позивачем норм статей 14, 33 ЦПК України та Положення про автоматизовану систему документообігу суду (том 5, а. с. 35, 36).

Київський апеляційний суд ухвалою від 04 липня 2025 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О. від розгляду справи № 761/10254/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року (том 5, а. с. 45, 46).

Враховуючи, що колегія суддів не вбачає порушень порядку розподілу справи в суді апеляційної інстанції підстави для формування висновку Верховного Суду щодо застосування підпункту 2.3.39.7 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України 
від 11 листопада 2024 року № 39 погодженого наказом Державної судової адміністрації України від 11 листопада 2024 року № 529, відсутні.

Надаючи оцінку належного балансу між інтересами держави у стягненні судового збору за подання апеляційної скарги та інтересом позивача щодо апеляційного оскарження судового рішення. Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що судовий збір за подання апеляційної скарги у цій справі складає 22 710,00 грн, що становить 150 % ставки, що підлягала сплаті під час подання позовної заяви, отриманий дохід позивача за 2024 рік склав 7 252 526,00 грн, а 5 % від суми отриманого доходу становить 362 626,30 грн. Таким чином, розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги, більше ніж в п`ятнадцять разів менший за 5% від суми отриманого позивачем доходу за 2024 календарний рік. 

За таких обставин у справі яка переглядається баланс інтересів порушено не було, судовий збір, який позивач мав сплатити за подання апеляційної скарги у розмірі 22 710,00 грн не завдав позивачу істотної шкоди з урахуванням його доходів за минулий рік.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції не застосував норму права, яку потрібно було застосувати при вирішенні питання про звільнення від сплати судового збору з посиланням на низку правових норм, які не регулюють питання звільнення чи відстрочення від сплати судового збору, колегія суддів не бере до уваги, оскільки заявник у касаційній скарзі не мотивував чим не застосування норм права, на які він посилається, впливає на вирішення питання про звільнення чи відстрочення від сплати судового збору, передбаченого Законом України «Про судовий збір».

У справі, що переглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли 
під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору 
на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів 
не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом апеляційної інстанції судового рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у цій справі сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання щодо застосування положень статті 8 Закону України «Про судовий збір».

За таких обставин касаційна підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк  	
	С. О. Карпенко 	
	І. М. Фаловська