ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2026 року
м. Київ
справа № 161/1337/25
провадження № 61-13451св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Луцької міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальчук Василь Сергійович, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області, в складі судді Гриня О. М., від 26 травня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В., Осіпука В. В., від 16 вересня 2025 року, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У січні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у період з лютого 2018 року по вересень 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась дочка - ОСОБА_3 .
2. Позивач вказує, що відповідачка виїхала за кордон, де постійно проживає, а дитина проживає з ним та перебуває на повному його утриманні, він самостійно виховує та утримує дочку.
3. Зазначає, що встановлення факту самостійного виховання дитини необхідне йому для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
4. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд:
- стягнути з відповідачки користь аліменти на утримання дочки в розмірі 1/10 частини усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття; 
- встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дочки.
Короткий зміст оскаржених судових рішень
5. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 26 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року, позов задоволено частково.
Стягнуто щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/10 (однієї десятої) частини від її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 січня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
6. Суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази, та врахувавши обставини, передбачені частиною першою статті 182 СК України, зважаючи на закріплені у частині дев`ятій статті 7 СК України принципи справедливості, добросовісності та розумності, якими врегульовані сімейні відносини, дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідачки аліментів на утримання дочки в розмірі 1/10 частини від її заробітку (доходу).
7. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач звернувся з позовом у цій частині за відсутності порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів з боку інших осіб, враховуючи, що обов`язок обох батьків виховувати та утримувати дитину є невідчужуваним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав.
8. Апеляційний суд також вказав, що мати дитини ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав, не визнана зниклою безвісті або безвісно відсутньою, не оголошена померлою, не відбуває покарання у місцях позбавлення волі, не є тяжко хворою, внаслідок чого не може брати участь у вихованні дитини, а перебуває за межами України. Невиконання матір`ю обов`язків щодо виховання дитини не було предметом спору у цій справі, а відтак відсутні підстави для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
9. У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальчук В. С., просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови у встановленні факту самостійного виховання та утримання дитини, ухваливши у цій частині нове судове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
10. У жовтні 2025 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальчук В. С., подав касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року.
11. Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у грудні 2025 року надійшли до Верховного Суду.
12. Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
13. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, постанові Верховного Суду від 30 травня 2025 року у справі № 943/1558/24 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
14. Касаційна скарга мотивована тим, що встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини та позбавлення одного з батьків батьківських прав щодо дитини є окремими засобами правового захисту прав та інтересів і не є взаємовиключними, оскільки породжують різні правові наслідки.
15. Вказує, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачем не породжує юридичних наслідків для матері дитини, оскільки в цій частині спір між сторонами відсутній, а встановлення цього факту необхідне позивачу для реалізації прав та інтересів при отриманні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. 
16. Звертає увагу, що заявлений  ОСОБА_1 факт, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення та можливість безперешкодної реалізації прав дитини на належне утримання, виховання та батьківське піклування.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
17. У період з лютого 2018 року по вересень 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 .
18. Дитина зареєстрована та фактично проживає разом з батьком у 
м. Луцьку.
19. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2023 року у справі № 161/21656/20 визначено місце проживання 
малолітньої ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 .
20. Згідно з актом обстеження умов проживання від 31 грудня 2024 року, складеним спеціалістами Служби у справах дітей Луцької міської ради, дитині за адресою: АДРЕСА_1 , створені належні умови для проживання та розвитку.
21. Згідно витребуваних судом відомостей Державної прикордонної служби України, відповідачка 01 жовтня 2024 року виїхала за межі України та не поверталася. Відповідачка перебувала на території України у періоди 
з 19 червня 2022 року по 24 травня 2023 року, з 21 по 24 липня 2023 року, 
з 21 вересня по 01 жовтня 2024 року.
22. Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомила, що є матір`ю позивача і проживає разом з ним та онукою у м. Луцьку. Зазначила, що ОСОБА_2 виїхала за кордон та зрідка спілкується з дочкою. В останнє приїжджала в Україну у вересні-жовтні 2024 року та декілька днів жила з дочкою з їх дозволу.
23. Орган опіки та піклування надав суду висновок від 08 травня 2025 року № 116 про доцільність встановлення факту самостійного виховання позивачем дитини. Висновок мотивований зокрема результатами опитування малолітньої ОСОБА_3 та її бабусі ( ОСОБА_4 ).
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
24. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
25. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
26. З огляду на межі касаційного оскарження рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2025 року та постанова Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року переглядається Верховним Судом в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
27. Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
28. У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
29. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
30. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
31. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
32. Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
33. Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
34. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
35. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
36. Ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
37. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
38. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
39. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
40. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
41. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
42. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
43. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
44. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
45. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
46. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
47. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з цим позовом, 
 ОСОБА_1 посилався на те, що шлюб між сторонами розірваний, ОСОБА_2 перебуває за кордоном іучасті у вихованні та утриманні дочки не бере, натомість він самостійно утримує та виховує дитину.
48. Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що позивач не довів існування виключних обставин, зокрема, позбавлення фактичної змоги виконувати свої обов`язки іншого з батьків, а саме по собі перебування матері за кордоном та проживання дитини з батьком в Україні не свідчить про самостійне виховання та утримання ним дочки. 
49. Органу опіки та піклування ОСОБА_4 повідомила, що 
ОСОБА_2 виїхала за межі України ще до запровадження воєнного стану і перебувала спочатку на території Республіки Польща, а потім у Нідерландах. Раз на один-два місяці телефонує та спілкується з дочкою. За період проживання за кордоном ОСОБА_2 у вересні 2024 року один раз приїжджала в м. Луцьк, де перебувала три дні. Малолітня ОСОБА_3 підтвердила, що мати зрідка їй телефонує.
50. Питання про стягнення з матері аліментів на утримання дитини вирішене у розглядуваній справі.
51. Враховуючи, що виховання дитини є обов`язком батьків, у розглядуваній справі питання про невиконання матір`ю батьківських обов`язків не вирішувалось, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.
52. З урахуванням встановлених обставин, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, постанові Верховного Суду від 30 травня 2025 року у справі № 943/1558/24, на які позивач посилався в касаційній скарзі. 
53. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
54. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija 
v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
55. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.
56. Відповідно до першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальчук Василь Сергійович, залишити без задоволення.
2. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 вересня 
2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович