ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 305/576/24
провадження № 61-4908св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на постанову Закарпатського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., Джуги С. Д., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що 20 квітня 1991 року вона уклала шлюб із ОСОБА_2 . Шлюб на сьогодні триває. На ім`я чоловіка 26 листопада 1997 року видано державний акт ІІ-ЗК №007796 на право приватної власності на землю площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2123656200:09:001:0923, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Ділянка використовувалась та сьогодні використовується в інтересах родини, отже, є спільним майном подружжя. Стверджувала, що земельна ділянка, за час шлюбу (за 33 роки), істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових затрат подружжя, у тому числі грошових затрат. Зазначала, що самостійно здійснила (здійснює) на земельній ділянці такі роботи: чистка від чагарникової порослі, викорчовування пнів дерев; очищення, догляд за земельною ділянкою; укладання і ущільнення землі; ландшафтний дизайн; дренаж земельного покрову; роботи щодо догляду за нормальним станом; полив та становлення часткової системи поливу; підсилення добривами родючого шару ґрунту; інші роботи.
Також вказувала, що згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
На підставі викладеного просила суд визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 , ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер 2123656200:09:001:0923, здійснити поділ майна подружжя та визнати за нею право власності на вказаної земельної ділянки.
Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 23 квітня 2024 року до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 25 квітня 2024 року забезпечено позов шляхом заборони органам та особам (державним реєстраторам), які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо земельної ділянки площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2123656200:09:001:0923, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 травня 2024 року у складі судді Дочинця С. І. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 25 квітня 2024 року.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що за відсутності первинних документів суд позбавлений можливості встановити, чи земельна ділянка була виділена подружжю на праві спільної сумісної власності, чи одному з них на праві особистої приватної власності; позивачкою не доведено, що вартість земельної ділянки істотно збільшилась саме за рахунок трудових та грошових затрат позивачки, що є необхідною передумовою для зміни часток подружжя; визнання позову відповідачем суд розцінив як спосіб уникнення виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за невиконання грошового зобов`язання в сумі 1 080 906,70 грн, в погашення якого була виставлена на торги спірна земельна ділянка.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Васильєв П. С., задоволено частково. Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 травня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер: 2123656200:09:001:0923, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку та господарських споруд Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним на частку нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, - земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер 2123656200:09:001:0923, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що спірна земельна ділянка підлягає поділу між подружжям, оскільки, незважаючи на те, що вона набута відповідачем в період шлюбу в порядку приватизації, проте на ній розміщено будинковолодіння, яке на праві спільної сумісної власності належить подружжю ОСОБА_3 .
Разом з тим позивачка не надала доказів щодо понесених саме нею витрат, пов`язаних з утриманням земельної ділянки, на які заявниця посилається у позовній заяві. Не надано позивачкою також доказів збільшення вартості земельної ділянки за рахунок її фізичної праці. Тому, оскільки позивачкою не доведено істотне збільшення вартості земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2123656200:09:001:0923, внаслідок її фізичної праці або її затрат, та підстав для визнання за нею права власності на частини земельної ділянки, за висновком суду апеляційної інстанції, немає.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Кредитні ініціативи» на постанову Закарпатського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, в якій третя особа просить оскаржувану постанову в частині задоволення апеляційної скарги скасувати та ухвалити нову постанову, якою у частковому задоволенні позову відмовити. Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Закарпатського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року та клопотання про зупинення дії постанови Закарпатського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 376/103/18 та від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, посилається на порушення судами норм процесуального права, що виразилося у неналежній оцінці доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявник також зазначає, що позовна заява ОСОБА_1 не містить опису того, яке саме її право порушено, невизнане, у зв`язку з чим виникла необхідність у зверненні із цим позовом до суду. ОСОБА_1 стверджує, що користується спірною земельною ділянкою з моменту її виділення, проте не зазначає, які саме обставини унеможливлюють подальше користування нею, та у зв`язку з чим виникла необхідність у її зверненні до суду. Фактично у цій справі відсутнє порушене право ОСОБА_1 у розумінні статей 15 та 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що унеможливлює захист її прав, як то унормовано статтею 16 ЦК України. Стала судова практика Верховного Суду зводиться до того, що поведінка власників майна стосовно його поділу з метою уникнення від боргового зобов`язання та унеможливлення виконання рішення суду є недобросовісною, а тому такі мотиви є підставою для відмови у задоволенні позову. Позов у цій справі поданий до суду 27 лютого 2024 року, тобто після того, як ОСОБА_1 дізналась про можливість реалізації спірної земельної ділянки з прилюдних торгів. У сукупності усі обставини свідчать про те, що цей позов ініційовано ОСОБА_1 не задля захисту свого порушеного чи невизнаного права, а з метою уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу у справі № 305/1233/21. Кредит отриманий ОСОБА_2 у 2007 році, тобто у період шлюбу з ОСОБА_1 , таким чином, боргове зобов`язання ОСОБА_2 , яке виникло на підставі договору кредиту № 1464 у сумі 40 000,00 доларів США також презюмується як спільне сумісне, а тому боржники - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 несуть солідарну відповідальність за вказаним борговим зобов`язанням. Відчуження цієї ділянки в порядку процедури виконання рішення суду ніяким чином не порушить її прав як особи, яка несе солідарну відповідальність за порушення боргового зобов`язання.

У червні 2025 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , надійшов через підсистему «Електронний суд» відзив на касаційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи», в якому позивачка, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить відмовити у її задоволенні.

Відзив містить клопотання про поновлення строку на подання відзиву, яке підлягає задоволенню, оскільки відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду, а аналіз клопотання позивачки свідчить, що строк на подання відзиву пропущений з поважних причин (заявник не направив йому касаційну скаргу, зі змістом якої представник позивачки зміг ознайомитися лише після надання Верховним Судом доступу до справи за його запитом), тому суд продовжує його.

Колегією суддів Верховного Суду не встановлено підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 396 ЦПК України, для закриття касаційного провадження у справі, про наявність яких у відзиві стверджує сторона позивачки, тому у задоволенні відповідного клопотання належить відмовити.

Поновлення заявнику пропущеного строку на касаційне оскарження постанови Закарпатського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року на підставі його клопотання було предметом розгляду Верховним Судом, який надав оцінку поважності таким причинам пропуску строку на оскарження, обґрунтування чого міститься в ухвалі від 24 квітня 2025 року. Тому суд касаційної інстанції не вбачає підстав повторно відповідати на такі аргументи та відмовляє у задоволенні клопотання сторони позивачки, що містить відзив, про визнання неповажними причин пропуску строку скаржником на подання касаційної скарги.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2025 року касаційна скарга ТОВ «Кредитні ініціативи» передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2025 року клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено, поновлено ТОВ «Кредитні ініціативи» строк на касаційне оскарження постанови Закарпатського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 305/576/24 із Рахівського районного суду Закарпатської області, відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Кредитні ініціативи» про зупинення дії постанови Закарпатського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У травні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 305/576/24.
Ухвалою від 11 лютого 2026 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів Верховного Суду від 12 лютого 2026 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , 20 квітня 1991 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб в Ясінянській селищній раді, про що складено запис № 12. Після укладення шлюбу прізвище дружини - « ОСОБА_3 ».

Згідно з копією державного акта на право приватної власності на землю від 26 листопада 1997 року серії ІІ-ЗК № 007796, ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Ясінянської селищної ради народних депутатів від 25 липня 1997 року та 20 листопада 1997 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14 лютого 2024 року, земельна ділянка, кадастровий номер: 2123656200:09:001:0923, площею 0,1200 га, яка розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

З інформації про державну реєстрацію обтяжень випливає, що приватним виконавцем Романом Р. М. зареєстровано обтяження у вигляді арешту цього нерухомого майна.

Згідно з відомостями, що містяться у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 305/1233/21 від 03 січня 2024 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за невиконання грошового зобов`язання за період із 09 вересня 2011 року до 26 травня 2021 року в сумі 1 080 906,70 грн.

Постановою у ВП № НОМЕР_2 від 29 січня 2024 року про опис та арешт майна боржника постановлено описати та накласти арешт на майно: земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер: 2123656200:09:001:0923, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2123656200:09:001:0923.

Також апеляційним судом встановлено, що на вказаній земельній ділянці за адресою:  АДРЕСА_1 , розташовано домоволодіння (дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 02 серпня 2005 року), яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві приватної спільної сумісної власності, по частці кожному, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 грудня 2024 року.

Місце проживання сторін зареєстровано за вказаною адресою.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя. До 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18).

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, належить визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).

При цьому Верховний Суд ураховує, що суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19, провадження № 61-13103св20, від 09 липня 2021 року у справі № 161/8116/19, провадження № 61-22259св19).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, зробив правильні висновки по суті вирішення спору, так як спірне майно набуто сторонами у зареєстрованому шлюбі й воно є спільною сумісною власністю подружжя.

Водночас підстав для визнання за ОСОБА_1 частки у праві власності на спірну земельну ділянку немає, оскільки позивачка не надала належних та достатніх доказів істотного збільшення вартості земельної ділянки за рахунок її праці чи затрат, що є необхідною передумовою для зміни часток подружжя.

Особливістю спірних правовідносин є те, що спірна земельна ділянка набута відповідачем в період шлюбу в порядку приватизації та виставлена на торги в межах відкритого виконавчого провадження з метою виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за невиконання грошового зобов`язання в сумі 1 080 906,70 грн.

Як установлено апеляційним судом, на спірній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , розташовано домоволодіння, яке є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 .

Пунктом 5 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».

Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України (далі -ЗК України) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Ураховуючи наведені положення норм матеріального права та встановлення апеляційним судом правового статусу будинку на АДРЕСА_1 , як спільної сумісної власності подружжя й, відповідно, визнання за сторонами права власності по 1/2 частини будинку, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо поділу земельної ділянки між подружжям.

Аргументи ТОВ «Кредитні ініціативи» про те, що позов ініційований з метою уникнення виконання рішення суду та стягнення заборгованості із ОСОБА_2 також були предметом дослідження апеляційним судом, який надав їм належну правову оцінку, з якою суд касаційної інстанції погоджується, зокрема Верховний Суд неодноразово вказував, що під час поділу майна подружжя мають враховуватися борги подружжя, а також зобов`язальні правовідносини, які виникли в інтересах сім`ї, і якщо «одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя». Отже, подружжя набуває не тільки «грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно» від укладеного кредитного договору, але і зобов`язання повернути кредитні кошти, яке подружжя виконує як солідарні боржники (постанова Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17).

Доводи касаційної скарги про відсутнє порушене право ОСОБА_1 у розумінні статей 15 та 16 ЦК України відхиляються, зважаючи на норму частини першої статті 69 СК України (дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу) та посилання у позовній заяві на те, що позивачка, як співвласник майна, позбавлена можливості вільно володіти та розпоряджатися спірним майном у зв`язку з реєстрацією права власності лише за чоловіком.

Інші доводи у підсумку або не стосуються предмета позову, або спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів саме в тому контексті, який, на думку заявника, підтверджує безпідставність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог. Проте згідно з положеннями статті 400 ЦПК України переоцінка доказів у справі знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

З урахуванням викладеного, висновки апеляційного суду по суті вирішення спору узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а тому відповідні доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

При цьому судова практика у цій категорії справ є сталою, а відмінність залежить лише від доказування.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з ухваленим судовим рішенням, проте вони спростовуються матеріалами справи, наведеними нормами права, а тому відхиляються Верховним Судом.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду, оскільки у наведених заявницею справах та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини, доказування вимог і застосовані до них норми права.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, та направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Незгода ТОВ «Кредитні ініціативи» із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду та спростовуються його змістом. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив усіх обставин у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (зокрема рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Оскаржена постанова по суті вирішення спору є достатньо вмотивованою та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції та часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та за своїм змістом переважно свідчать про незгоду із встановленими судом апеляційної інстанції обставинами та спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти російської федерації», «Нєлюбін проти російської федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. 
Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Колегією суддів також враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (пункт 29 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain»). 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Щодо розподілу судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк